Charlotte Rørth

Jeg møtte Jesus – bekjennelser fra en motvillig troende

Paradigmeskifte Forlag

Paradigmeskifte Forlag, 2015

ISBN: 9788293235170

1. opplag 2015

Oversatt av Trond Skaftnesmo, etter:

Jeg mødte Jesus - Bekendelser fra en modvilligt troende av Charlotte Rørth

© Charlotte Rørth & Informations Forlag 2015

1. udgave 2015

ISBN: 978877514812

Omslaget er laget etter den danske originalen av Lars Ole Nielsen, portrettfotografiet er tatt av Lars Pauli, og bakgrunnsfotografiet fra sakristiet i La Sacra Capilla del Salvador, Úbeda.

www. paradigmeskifte.nu

Bibelsitatene i den danske utgaven er fra Det Danske Bibelselskaps autoriserte oversettelse, 1992. Johannes av Korset-sitatene er oversatt av Grethe Livbjerg. Emily Dickinson-sitatet er fra diktet ”A Thought went up my mind today”, fra Complete Poems. Rainer Maria Rilke-sitatet er fra diktet ”Gott spricht zu jedem nur, eh er ihn macht” i Das Stundenbuch, oversatt til engelsk med tittelen ”Go to the Limits of Your Longing” i Book of Hours: Love Poems to God, oversatt av Anita Barrows og Joanna Macy. Alle øvrige sitater er oversatt til dansk av forfatteren, og til norsk ved oversetter.

Forord

Dette er en meget uvanlig bok. Fra sidelinjen har jeg fulgt dens tilblivelse over flere år. Det har vært en vakker og krevende prosess å iaktta. Det krever oppmerksomhet og nærvær å følge en slik fødsel. Tvil, ydmykhet, overbevisning, retning, tro og alvor er naturlige ingredienser hos den engasjerte forfatter. Det er en helt spesiell livshistorie vi møter i denne boken. Charlotte Rørth inviterer oss til å følge sine opplevelser, sitt liv og sin ferd gjennom en periode i hennes liv, der det skjer mange og til dels uventede hendelser. De formidles i boken og oppleves i et møte mellom forfatteren og leseren.

Det er lett å avvise det som er annerledes: Å avvise det mystiske, det religiøse eller spirituelle, avvise troen på eller opplevelsen av den ikke-lineære livsoppfattelsen, avvise troen i det hele tatt. Ja, avvise vitenskapen, når den fremkommer med ualminnelige hypoteser og resultater. Livet er mangfoldig. Boken handler om ånd, sjel og sinn, om liv og død, om gud, om det enkelte mennesket og om menneskelige fellesskaper. Charlotte Rørth vil ut av de firkantede kassene og systemene, ut av de fordomsfylte kategoriene. Hun inviterer leseren med på en reise, der det åpnes for nye begreper og forestillinger, nye opplevelser og begivenheter. Men det er leseren selv som reflekterer og bestemmer.

Jeg vil uttrykke min glede over å ha fått lov til å følge bokens tilblivelse. Og i etterkant har jeg lest den med stor interesse. Jeg håper at mange andre vil lese boken med samme alvor, engasjement og intensitet som den er skrevet med.

Steen Hildebrandt      
Professor, Ph.D.       
Frederiksberg, desember 2014

”Jeg våget alt i et kjærlighetens eventyr.”

Johannes av Korset

Hør etter

Det begynner onsdag kveld den 28. november 2008.

Jeg er på byfest i Baeza i Syd-Spania. På den skrånende plassen, der Calle del rojo blir til Calle Doctor ojeda, falbyr sydspanske madammer brente mandler og mye annet godt. En liten karusell kjører rundt og rundt. Barna ler i mørket. Ansiktene deres har alle farger i tivolilyset – røde, grønne, gule, blå. Menn står ved tønner og får sine små glass øl, copitas, spiser oliven til, fekter med armene og løser verdenssituasjonen. Det er bannere og muzak i luften over oss, for i overmorgen er det festdag for byens skytshelgen, San Andrés. Han har også gitt navn til kirken vi går inn i, Iglesia de San Andrés.

I det proppfulle kirkerommet med kritthvite hvelvinger og en altervegg, som lyser opp av gylne statuer og Maria med Jesus på armen, er messen til hans ære nettopp forbi. Kirkegjengerne reiser seg fra trebenkene og hilser til alle sider på naboer, fettere og kusiner og brødre. Plutselig viftes folk til siden av en litt rund, svartkledd kone i flate sko og et tørkle i sin venstre hånd. Hun går rett mot meg, og stiller seg rett foran meg. Hun er så liten, under halvannen meter, at hun ser opp på meg, mens hun trekker pusten hektisk og høylytt.

- Du er utvalgt, sier hun, idet hun forpustet tar mine hender inn til seg og knuger dem hardt mot sitt bryst.

Jeg er sikker på at hun tar feil av meg og en annen, og prøver høflig å vri meg fri. Men hun strammer grepet om håndleddene mine og stirrer målbevisst og gjenkjennende på meg. Nikker.

- Hva heter du, hvor kommer du fra, hva gjør du? Hun sier godt, godt, bien, bien, og klapper hendene sine sammen om mine når hun får høre ordet journalist, periodista.

- Så det er derfor du er utvalgt, sier hun.

- Du skal fortelle den viktigste historie i din tid, så hør nå etter, escuchame, fortsetter hun, og tørkleet hennes blir varmt mellom hendene våre.

- Jorden vil gå under, og bare de som tror, vil reddes. Og du skal fortelle det til alle.

Hun trekker pusten.

Det oppstår få sekunders taushet mellom henne og meg – meg, som er her på pressetur, på arbeide. Som flere ganger før er jeg invitert av den Spanske Stats Turistbyrå, som tilrettelegger reiser med foredrag og guidete turer for journalister og fotografer, slik at vi kan skrive artikler i våre hjemland om ukjente steder og severdigheter i Spania. Denne turen til Jáen, Úbeda og Baeza inne i Andalucias fjell, med fokus på olivenolje og kultur, kom hektisk i stand. På grunn av sykdom og avbud manglet de en som kunne snakke spansk. Det er noe jeg kan sånn noenlunde, med en artiumseksamen i språket og en udefinerbar hjemfølelse i landet, som jeg har reist rundt i siden jeg dro ut på interrail i shorts. Turistbyrået hadde ringt på mandag, og turen begynte onsdag. Jobben og familien sa ja, så nå står jeg her med en fremmed kvinnes hender om mine og aner ikke at jeg er på vei inn i en periode av mitt liv, der jeg kanskje vil miste forstand, ektemann, jobb, venner, meg selv.

Denne dagen begynner det som ikke slutter, men som denne boken handler om.

”No tenemos derecho a juzgar lo que

no somos capaces de entender.”

Vi har ingen rett til å dømme om det

vi ikke evner å begripe.

Jesus Leiros

Her er jeg hjemme

Kanskje er det blodpropp, tenker jeg, da jeg dagen etter besøket i kirken i Baeza er i nabobyen, Úbeda, der jeg står stivnet som en saltstøtte inne i et sakristi bak et 500 år gammelt kapell, La Sacra Capilla del Salvador, frelserens hellige kapell.

Hele gruppen av journalister hadde for et kvarters tid siden gått inn i El Salvador og hadde stått under kuppelen og hørt guiden Andrea Pezzini snakke lenge om dette, et av verdens vakreste kapeller, bygget av og til adelsmannen Francisco de los Cobos y Molina og hans hustru. De to ligger begravet i krypten midt under kuppelen, foran det abnormt store og nesten obskønt dekorerte alteret med utskårne og gullbelagte statuer av tre, kranset av blomster med glimmer og farger, vinranker og border, engler, søyler og forheng – en svulstig overdådighet i barokk stil. Andrea hadde gestikulert og forklart og deretter ført oss inn i det klerikalt kjølige og nesten lysende hvite sakristiet til venstre. Her, hvor jeg står nå.

Her inne fortsatte han med å fortelle. Han forteller fortsatt, men stemmen hans fjerner seg fra meg, eller er det jeg som fjernes? Det er vatt i ørene mine, magneter i føttene, alt er tomt, ingen tanker, ingen viten. Kan man ha det slik?

Ja.

Det er andre gangen det skjer noe sært med meg. I går ble jeg overrumplet av den lille damen som kalte meg ”utvalgt”. I dag står jeg som et vesen uten vilje, fysisk naglet til det skitne gulvet. Jeg bør være redd, men er det ikke, selv om jeg ikke kan bevege meg.

Da jeg våknet i dag var jeg ellers et alminnelig veltenkende vesen med artium og journalistutdannelse, fast forankret i den sunne fornuft, som de fleste i Danmark. Født i 1962, oppvokst, utdannet og uten opprør veloppdratt i en ateistisk – om enn akademisk respektfull – ånd. Jeg var en helt alminnelig, tilfreds og reisende journalist, som hadde fortrengt alt om gårsdagens spådom, om at jeg skulle være utvalgt.

Jeg var på jobb fra klokken ni, hadde blokken med, kulepennen likeså, var i arbeidshumør, så jeg spurte og skrev på lesernes vegne. Ute på olivenoljefabrikken Castillo de Canena kjørte røde lastebiler med årets siste høst fra de endeløse plantasjene. Rekkene av mange generasjoners plantede oliventrær tegnet striper på kryss og tvers på alle fjellskråningene og i alle dalene i hele området. Den gylne oljen pumpet rundt i glassrør og ned i ståltanker, flaskene klirret, de fikk etiketter på, luften var fet av flere tusen år gammel jord. Oljen har vært levebrødet i området i flere årtusener. Historien lever videre i det iskalde laboratoriet nede i Úbeda, der vitenskapelig viten har satt sanser på formel og oljen prøvesmakes som vin i små, blå glass. En profesjonell smaker fra kooperativenes felles kvalitetsmerking kom med ark med spørsmål om smaken. Var den bitter? Søt? Smakte den av tre? Av blomster?

I formiddag var livet konkret og overhodet ikke mystisk. Men nå har de andre forlatt kapellet, og jeg står her i sakristiet, fylt opp av bløtt bly. Jeg beveger meg ikke, men er i en tilstand så behagelig, at den overgår alt, også nysgjerrigheten. Andrea kommer tilbake, stopper opp og stirrer.

- Jeg kan ikke bevege meg, sier jeg til ham.

- Hvorfor er det et slikt lys omkring deg? spør han. Vi står der litt og ser på hverandre.

- Hvorfor er det et slikt lys omkring deg? gjentar han.

- Hvorfor kan jeg ikke bevege meg, gjentar jeg.

- Det er skjedd noe med deg, sier han, tar meg fast om skuldrene og fører meg ut.

- Jeg kan gå, konstaterer jeg dumt.

- Du må ikke tro at jeg er en slik en som tror, sier han så. – Jeg vet ikke noe om den slags. Men du lyser, du lyser, fortsetter han famlende og sjenert. Øyeblikket er så intimt at vi rødmer. Jeg ser på ham og renner tilbake i meg selv, og han ser beskjemmet vekk.

I de kommende årene blir han vitne til mer. Hos meg og hos seg selv. Den gang, i de dagene i november 2008 i Baeza og Úbeda, begynte det som mitt liv kom til å handle om, som denne boken handler om. Den er en samling viten, erfaringer og tanker satt sammen og skrevet ned, fordi jeg selv er underveis og ville ha ønsket at noen hadde skrevet om den voldsomme omveltningen jeg på ingen måte var påkledt til å klare.

“But somewhere — in my soul — I know

I’ve met the Thing before”

Men et sted – i min sjel – vet jeg,

at jeg har møtt dette før.

Emily Dickinson

Når lyset slår ned

Jeg har vært hjemme fra Spania i en uke.

Hjemme i min hvitkalkede husmannsstue, mellom markene midt i Himmerland like ved Rold Skov, Danmarks største, er det noen som sier ”trygg og sikker”, også denne alminnelige desemberdagen. Klokken er rundt halv åtte. Det er mørkt, rått og kaldt som på alle andre våte, velkjente vintermorgener, hvor hundesnoren er tatt av knaggen, jakken dratt helt opp, så familiens golden retriever, Linnea, og jeg kan komme ut på vår morgentur. Vi går samme vei som vi pleier. Den bleke musvåken, som bor ved lysningen i skogkanten, seiler skrikende vekk høyt oppe over oss. Linnea reagerer ikke på det; de kjenner hverandre. Hun snuser, renner litt i forveien, frem og tilbake ute på marken.

Vi er helt alene, da lyset kommer ovenfra.

Den fete og fyldige, gule lysstrålen skyter seg ned fra himmelen og rammer bløtt, men insisterende, rett over mine øyenbryn og baner seg vei gjennom pannebrasken og min oppfattelse av verden og skubber til alt det få forstår, og som jeg ikke kan flykte fra, for det borer seg inn gjennom pannen like bak mitt eget hjem.

Det gjør ikke vondt idet lyskjeglen rammer massivt, varmer opp huden og skubber hodet bakover. Den gule strømmen glir ned langs ryggraden og ut ved halebenet og etterlater en indre bane av lys. Svimmelheten velter kroppen bakover, jeg er vekk, vakler og våkner igjen på knærne på den klamme jorden. Linnea piper og stikker snuten inn under armen min, puffer til meg som om hun vil si: Reis deg! Stå opp!

Jeg reiser meg. Er overveldet og glad og fylles av en dyp lykkefølelse. Vi går hjem. Linnea hopper opp i kurven og får sine tre hundekjeks. Jeg går ut i garasjen og starter bilen.

Hvordan kan jeg vite hva det er, når jeg ikke vet det? Hvordan kan jeg vite at det lyset er Gud, når det ikke er noen som vet om Gud er til? Mitt liv er bygget på viten, jobben min, landet mitt. Alt hos oss bygger på at man stiller spørsmål, leter etter bevis, får svar, lærer mer over tid. Men nå vet jeg plutselig noe, som jeg ikke visste for en halv time siden og som jeg ikke kan bevise. I bilen på vei til arbeidet gjenopplever jeg sekundene langs skogkanten. De synes å komme fra en løgnaktig amerikansk tv-predikant. Men hvis jeg ikke tror på det jeg selv erfarer, hvordan kan jeg så stole på andre, som jeg gjør hver eneste dag på arbeidet, hvor jeg intervjuer folk og stoler på det de sier?

Kort tid etterpå skjer det mer.

Nettene mine begynner å bli skåret over av en drøm om en dyp stemme, som roper bak en stor, tung dør av mørkt eiketre. Døren inn til kapellet i Úbeda. I drømmen er døren lukket, og det burde den ikke være. Det er dag, og da er døren alltid åpen, vet jeg i drømmen. Solen er blek og usikker, det må være en formiddag tidlig på året. En liten bris tar i de spede bladene i platantreet til høyre for døren. Folk går forbi, dagligdags snakkende. De lar seg ikke merke med at døren er lukket, og ser heller ikke ut til å høre den stemmen som kaller innenfra. Det er en mannsstemme, som først kaller pent og høflig, men langsomt blir mer og mer insisterende.

Til sist er den så beordrende og barsk, at jeg vekker meg selv. Jeg vet hvor døren er. Men jeg vet ennå ikke hvor stor betydning det skal få for livet mitt at jeg velger å åpne den.