Jonas Fjeld-serien 15

Pans fløyte

Øvre Richter Frich

Ny norsk utgave

Originalens tittel:

Pans fløyte

Utgitt første gang i 1922 av Helge Erichsen & Co

Ny oppdatert utgave utgitt av Dr. Spruce Books 2017

Tekstbearbeidelse: Torill Greftegreff og Dr. Spruce Books

Forsideillustrasjon: © 2017 Harald Damsleth / BONO - Restaurert versjon © 2017 - Dr. Spruce Books

Forside design: © 2017 - Dr. Spruce Books Design Dep.

Bokdesign: Dr. Spruce Books Design Dep.

Alle Dr. Spruce Books utgivelser vil være tilgjengelige både som paperback og i elektroniske utgaver. Se www.drsprucebooks.no for mer informasjon.

ISBN (Norsk utgave):

EPUB: 978-82-93242-89-5

Copyright © 2017 Dr. Spruce Books

FRA FORLAGET

I 1911, da Øvre Richter Frich kom med De knyttede næver, var man midt i en medierevolusjon. Ny teknikk hadde revolusjonert bokbransjen og muliggjorde masseproduksjon av billige bøker på en helt ny måte.

Pulp (papirmasse) litteraturen, eller kiosklitteraturen som den ble kalt i Norge, bredte om seg og var en umiddelbar suksess. Denne formen for underholdningslitteratur ga nye muligheter. Serieutgivelser hadde vært vanlig lenge, – mange kjente forfattere ga ut historiene sine i stykker og biter, i blader og aviser. Nå eksploderte markedet med bokserier, som ble utgitt i et forrykende tempo, og distribuert gjennom kiosker og andre mer folkelige utsalgssteder.

Bokserier krevde profesjonelle skribenter som kunne levere i ekspress. Det er derfor ikke unaturlig at journalister som Sven Elvestad og Øvre Richter Frich hev seg på denne trenden. De var jo vant til å skrive i full fart og levere på autopilot. Dessuten hadde de god samfunnsinnsikt og ikke minst: god fantasi!

Både Elvestad og Frich fikk enorm suksess med sine moderne romanfigurer. Og ble konger av dette nye formatet.

Vi kan se klare paralleller til denne utviklingen i dag. Billige og lettdistribuerte e-bøker, samt nye lesemedier som smarttelefoner og lesebrett, gjør noe med folks lesevaner. Det åpner også for nye måter å fortelle historier på, samt eksperimentering av alle slag.

Vi kan si at billige og globalt lettdistribuerte e-bøker er vår tids pulp – en slags ny-pulp.

En ting er sikkert, da som nå; – det er innholdet som teller. Det er den gode fortellingen som fenger. Og som selger og blir ikonisk, slik Øvre Richter Frichs pulphelt Jonas Fjeld ble.

I Dr. Spruce Books serieforlag liker vi både det gamle og det nye, men fremfor alt den gode fortellingen.

Vi ønsker derfor å ta med det beste av klassisk norsk serielitteratur inn i en ny digital tid.

Det er derfor vi med glede pusser opp, formaterer og utgir Øvre Richter Frichs Jonas Fjeld-serie i en splitter ny digital utgave. Dette er en bit norsk litteraturhistorie som mangler sidestykke.

Hva har vi gjort med teksten?

ØRF skrev i sin tid et muntlig og lite konservativt bokspråk – et språk som passet for den oppsøkende journalisten som han var. Språket hans var visuelt og rett på sak.

Vi har ikke ønsket å endre stiltonen og det språklige drivet som preger teksten, men mener en del av de gammelmodige stavemåtene og noen av ordstillingene kommer i veien for opplevelsen av fortellingen når vi leser dette i dag. Vi har derfor tilpasset rettskrivingen til vår egen tid. Det samme gjelder noen få enkeltord hvor vi har byttet ut et gammelt og uforståelig, med et som alle forstår i dag.

Noen steder filosoferer helten, eller i beste røverromanstil, forfatteren selv. Her har vi sett det som viktig at stiltonen er blitt beholdt, derfor står ordene stort sett som i originalen.

Dr. Spruce Books "Jonas Fjeld redaksjon" har bestått av norskfaglig rådgiver Torill Greftegreff og prosjektleder Christian G. Falch, samt blitt til med bidrag fra flere eksterne konsulenter, blant andre ØRF-biograf Christopher Hals Gylseth, som har skrevet etterord til denne utgivelsen.

Alt i alt er forandringene ment å være diskret og hjelpe leseopplevelsen anno 2017. Denne bokserien blir utgitt slik den opprinnelig ble skrevet. Noen av bøkene kan inneholde tidvis rasistiske, fordomsfulle og kulturelt utdaterte beskrivelser av mennesker. Forlaget støtter ikke denne type menneskesyn, men mener bokserien har en historisk og litterær verdi.

God lesing!

Christian G. Falch

Forlegger - Dr. Spruce Books

HER HAR VI SAMLET LITT NYTTIG OG UNYTTIG INFO OM FIGUREN JONAS FJELD:

http://www.drsprucebooks.com/jonas-fjeld-en-oversikt/

OG MER INFORMASJON OM JONAS FJELD-SERIEN FINNES HER:

http://www.drsprucebooks.com/jonas-fjeld-serien/

PANS FLØYTE

IMPRESARIOEN

I en liten fornem og tilbaketrukket villa ved Nollendorf Platz i Berlin bodde med visse mellomrom den verdensberømte impresario, dr. Theo Rasp. Det er mulig at han også eide en villa i Neuilly og en annen i Holborn. Men det kan jeg ikke garantere.

Impresarioer er i det hele tatt eiendommelige, biologiske fenomener som burde ha sin egen reserverte plass i en av naturhistoriens sidelosjer. De minner om hine merkelige overgangsvesener som sogner til alle dyrerikets klasser. Av og til minner de også om mennesker som de forøvrig forakter. For dem er det kun en rase: Kunstnere og et jordisk og guddommelig begrep: Kunst.

Det er mange slags impresarioer, og det er ikke alle som kan som dr. Theo Rasp, bo i en villa med silkepolstrede vegger, smyrnatepper og mange rundbuede piccoloer, men alle har de den samme ærbødige hyenesnuten for kunstneren, enten han nå triller på den høye E, sprenger et flygel i løpet av to timer, eller ernærer seg av skarpslepne sabler og glødende kull. Dette med den store kunst er jo i det hele tatt noe helvetes fint noe, som alle tar hatten av for. Og kunstnerne er jordens salt. Jeg foretrekker mennesker, men det er jo en privat smak.

Det ville være urettferdig å henføre dr. Theo Rasps brennende og zelotiske kjærlighet til den musikalske og dramatiske stjerneverden, til et parallelt, løpende pengebegjær. Og likså usmakelig – for å bruke et yndet parlamentarisk uttrykk – ville det være å komme med smussige insinuasjoner om dr. Rasps enestående evne til å fremtrylle vidunderbarn og klistre på dem en uoppslitelig etikette av genialitet.

Det vedkommer jo i det hele tatt ikke saken om dr. Rasp tjente en liten formue i året på denne sin kjærlighet og denne sin evne. Heller ikke interesserer det noen å vite hvorfra overnevnte herre skrev seg, og om den beskjedne doktortittelen, som figurerte på hans dørplate, var kjøpt eller lånt.

Derimot vil der visselig finnes dem som med en viss misunnelse vil høre hvor godt den som ofrer seg så helt og udelt for kunsten har det.

Dr. Rasp satt i et åttekantet rom hvor veggene var polstret med stjernebestrødd, blå silke. Møblene var i samme stil – med mange, dype lenestoler. I den aller dypeste lå husets eier lett henslengt. Om den tynne, elegante skikkelsen svøpte det seg en la-france-farget silkeslåbrok med gylne snorer, og på føttene hadde han noen kokette, kinesiske tøfler i samme nyanse.

Dr. Rasp var til sin sorg ikke i besittelse av ytre skjønnhet.

Øynene hans, som visselig både var vakre og blå, var skjult av påtrengende, rødkantede hudfolder som bare levnet pupillene en liten sprekk til å utfolde sin virksomhet. Noen tynne, lyserøde hårtjafser var plassert på det lille uttrykksløse hodet med stor omtanke, og en liten, dunet mustasje kruset seg over noen strekaktige og sigarettslitte lepper.

Frem av slåbrokken, som rundet seg over en liten mage, stakk det to stengelaktige ben uten muskler. Og på stenglene grodde det små, lyserøde dun som var likefrem vemmelige å se på.

Dr. Rasp røykte naturligvis sigarett og snakket med seg selv. Folk som har vanskelig for å tenke, ynder som bekjent å snakke.

Det ringte en klokke et sted i huset. Rasp rynket misfornøyd sine lyserøde bryn, og navnet på hans siste vidunderbarn stivnet på hans lepper.

Kort etter viste det seg en liten, velskapt piccolo i trikotstramme bukser i døren.

- Det er en person som vil tale med herren, sa han i høy, men litt hes diskant.

- En person? lespet Rasp trett, - jeg tar ikke imot personer! Si at jeg er opptatt, bortreist...

Picooloen nølte litt.

- Det er en noe påtrengende person, sa han forsiktig. - Ikke velkledd, men stor og meget – vakker.

- Du vet jeg liker ikke store folk, Henry. Har han knebelsbart?

- Nei.

- Ikke det engang. La ham gå, lille Henry.

Piccoloen ble litt forlegen.

- Jeg tror ikke han vil gå, sa han sjenert. - Vi er ikke sterke nok til å kaste ham ut. Han sitter nå i kjøkkenet. Kokkepiken kysset ham nettopp...

- Hva – Maren? Så hun kysser personen? Det sier du ikke, Henry. Tør jeg spørre, om det ikke er meg som er herre i dette huset?

Dr. Rasp illskrek den siste setning. Han var nå atskillige toner over sin lille proteges diskant.

Men det siste hvinet døde bort i strupen hans i samme øyeblikk, for på terskelen stod en høy, ung mann som ikke lignet noen annen som hadde tangert dr. Rasps stjernebaner.

Det var i sannhet ikke noen herre. Personen var lite velkledd. Han hadde en tykk vadmelskofte av ubestemmelig farge, korte benklær med spenner som tyrolske bønder og gråmelerte strømper. Det var en mellomting av bonde og arbeider over kostymet, men det fantes ingen famlende underklasse-usikkerhet over opptredenen hans. Han bar det store, vakre hodet med det buskede håret høyt, og de mørke, rolige øynene spikret ukvemsordene fast på dr. Rasps lepper. Den unge, imponerende kjempen med det værbitte ansiktet gjorde ingen krumspring. Det var såvidt han bøyde hodet en smule til hilsen. Han så seg ikke om, de polstrede silkeveggene interesserte ham ikke. Det lå kanskje en skygge av forakt over det ubevegelige Apollo-ansiktet da øynene hans streifet impresarioens tynne, dunede ben.

Så begynte han uten noen innledning å snakke. Hans tysk var feilfri, men bar preget av grensedistriktene. Hadde Rasp vært fonetiker, ville han øyeblikkelig ha plassert personen på en nasjonal plass. Den unge mannen var født et eller annet sted i le av Litauens store skoger.

- Jeg har gått omkring i Berlin i flere dager, sa han. - Fra den ene til den andre. Jeg har sagt: Karlenko har funnet et nytt instrument, en forunderlig fløyte. Den er laget av skogens tusen struper. Og alle har svart meg: Det er instrumenter nok før. Men gå til dr. Theo Rasp, den store fornyer... han vil hjelpe deg. Nå er jeg her.

Impresarioens lyserøde hode fikk et mørkere skjær, og ut fra sprekkene mellom øyenlokkene skjøt det to knappenålsglimt.

- Jeg er ikke instrumentmaker, gneldret han arrig. - Jeg har ikke et byrå for naturlyder. Gå til varieteen, hr. Karlenko.

Den høye litaueren fortrakk ikke en mine, men det var kommet et grønt skjær i øynene hans. Han bøyde seg over en kasse som impresarioen ikke hadde merket, låste den varsomt opp og tok opp et underlig instrument som bestod av korte og lange rør. Det minnet om selve skoggudens klassiske fløyte.

Dr. Rasp prustet av forakt. Hvem anså man ham for? – Var han ikke impresarioenes konge, de store verdensmestres siste instans? Og nå kom det en bondetamp fra Litauen, en ussel landsens dilettant og ville plage ham med lyden av en rørfløyte. Han ville si noe, han ville utøse sitt bitende vidd over denne tempelskjender, men ordene ble sittende i halsen. For den store litauer så ikke ut til å la seg skremme. Hans store, hårete never var ikke spøkefulle, og øynene hans gnistret av mord.

Så lente han seg tilbake i stolen og skjulte sine lyserøde ben.

Men den unge mannen grep det underlige instrumentet med de mange, hullete rørene, satte det for munnen, lukket øynene og begynte å spille.

Da stilnet fuglesangen utenfor dr. Rasps vinduer, gatens lyd forsvant, og det hvelvet seg et mektig rom av stillhet over de underlige tonene.