Jonas Fjeld-serien 19

Storfjellets herre

Øvre Richter Frich

Ny norsk utgave

Originalens tittel:

Storfjellets herre

Utgitt første gang i 1932 av Steenske Forlag

Ny oppdatert utgave utgitt av Dr. Spruce Books 2018

Tekstbearbeidelse: Torill Greftegreff og Dr. Spruce Books

Forsideillustrasjon: © 2018 Harald Damsleth / BONO

Restaurert versjon © 2018 - Dr. Spruce Books

Forside design: © 2018 - Dr. Spruce Books Design Dep.

Bokdesign: Dr. Spruce Books Design Dep.

Alle Dr. Spruce Books utgivelser vil være tilgjengelige både som paperback og i elektroniske utgaver. Se www.drsprucebooks.no for mer informasjon.

ISBN (Norsk utgave):

EPUB: 978-82-93242-93-2

Copyright © 2018 Dr. Spruce Books

FRA FORLAGET

I 1911, da Øvre Richter Frich kom med De knyttede næver, var man midt i en medierevolusjon. Ny teknikk hadde revolusjonert bokbransjen og muliggjorde masseproduksjon av billige bøker på en helt ny måte.

Pulp (papirmasse) litteraturen, eller kiosklitteraturen som den ble kalt i Norge, bredte om seg og var en umiddelbar suksess. Denne formen for underholdningslitteratur ga nye muligheter. Serieutgivelser hadde vært vanlig lenge, – mange kjente forfattere ga ut historiene sine i stykker og biter, i blader og aviser. Nå eksploderte markedet med bokserier, som ble utgitt i et forrykende tempo, og distribuert gjennom kiosker og andre mer folkelige utsalgssteder.

Bokserier krevde profesjonelle skribenter som kunne levere i ekspress. Det er derfor ikke unaturlig at journalister som Sven Elvestad og Øvre Richter Frich hev seg på denne trenden. De var jo vant til å skrive i full fart og levere på autopilot. Dessuten hadde de god samfunnsinnsikt og ikke minst: god fantasi!

Både Elvestad og Frich fikk enorm suksess med sine moderne romanfigurer. Og ble konger av dette nye formatet.

Vi kan se klare paralleller til denne utviklingen i dag. Billige og lettdistribuerte e-bøker, samt nye lesemedier som smarttelefoner og lesebrett, gjør noe med folks lesevaner. Det åpner også for nye måter å fortelle historier på, samt eksperimentering av alle slag.

Vi kan si at billige og globalt lettdistribuerte e-bøker er vår tids pulp – en slags ny-pulp.

En ting er sikkert, da som nå; – det er innholdet som teller. Det er den gode fortellingen som fenger. Og som selger og blir ikonisk, slik Øvre Richter Frichs pulphelt Jonas Fjeld ble.

I Dr. Spruce Books serieforlag liker vi både det gamle og det nye, men fremfor alt den gode fortellingen.

Vi ønsker derfor å ta med det beste av klassisk norsk serielitteratur inn i en ny digital tid.

Det er derfor vi med glede pusser opp, formaterer og utgir Øvre Richter Frichs Jonas Fjeld-serie i en splitter ny digital utgave. Dette er en bit norsk litteraturhistorie som mangler sidestykke.

Hva har vi gjort med teksten?

ØRF skrev i sin tid et muntlig og lite konservativt bokspråk – et språk som passet for den oppsøkende journalisten som han var. Språket hans var visuelt og rett på sak.

Vi har ikke ønsket å endre stiltonen og det språklige drivet som preger teksten, men mener en del av de gammelmodige stavemåtene og noen av ordstillingene kommer i veien for opplevelsen av fortellingen når vi leser dette i dag. Vi har derfor tilpasset rettskrivingen til vår egen tid. Det samme gjelder noen få enkeltord hvor vi har byttet ut et gammelt og uforståelig, med et som alle forstår i dag.

Noen steder filosoferer helten, eller i beste røverromanstil, forfatteren selv. Her har vi sett det som viktig at stiltonen er blitt beholdt, derfor står ordene stort sett som i originalen.

Dr. Spruce Books "Jonas Fjeld redaksjon" har bestått av norskfaglig rådgiver Torill Greftegreff og prosjektleder Christian G. Falch, samt blitt til med bidrag fra flere eksterne konsulenter, blant andre ØRF-biograf Christopher Hals Gylseth, som har skrevet etterord til denne utgivelsen.

Alt i alt er forandringene ment å være diskret og hjelpe leseopplevelsen i dag. Denne bokserien blir utgitt slik den opprinnelig ble skrevet. Noen av bøkene kan inneholde tidvis rasistiske, fordomsfulle og kulturelt utdaterte beskrivelser av mennesker. Forlaget støtter ikke denne type menneskesyn, men mener bokserien har en historisk og litterær verdi.

God lesing!

Christian G. Falch

Forlegger - Dr. Spruce Books

HER HAR VI SAMLET LITT NYTTIG OG UNYTTIG INFO OM FIGUREN JONAS FJELD:

http://www.drsprucebooks.com/jonas-fjeld-en-oversikt/

OG MER INFORMASJON OM JONAS FJELD-SERIEN FINNES HER:

http://www.drsprucebooks.com/jonas-fjeld-serien/

STORFJELLETS HERRE

MORDEREN, TYVEN OG DANSERINNEN

Høyt oppe ved den brede, svulmende Amazonas – dette veldige elvehavet – Rio Mare som henter sine vannmengder fra den evige sne i Cordilleras de los Andes, ligger i fornem ensomhet byen Manáos.

Det er hovedstaden i Amazondistriktet. Men ellers er den ganske beskjeden å se til med sine små, lave bygninger, sine krokete gater hvor mennesker og dyr ferdes i primitiv omgjengelighet. Av og til åpner det seg en plaza med en gammel kirke i den vanlige spansk-portugisiske stilen, eller en hvit kalkbygning med forsiringer og insignier som tyder på at en eller annen offentlig institusjon holder til i skyggen av noen ærverdige keiserpalmer.

Manáos er et knutepunkt for en betydelig trafikk. Med visse mellomrom kommer det store dampere inn på havnen og bringer liv og røre med seg. Byens tyve tusen innbyggere som til daglig dovner seg under tropesolens kraftige stråler, får ved slike leiligheter ild under fotsålene, og Manáos skrøpelige havn blir plutselig levende. Det vrimler av båter i alle fasonger, og på stranden står det tykt av mennesker som skriker og skråler og hilser de store 6 000 tonnerne med halvville, bortgjemte individers naive glede.

Det er en besynderlig befolkning som da kryper ut av skallet. Her finnes alle raser representert i den mest utsøkte blanding fra det sorteste sorte til det rødeste røde. Sem, Kam og Jafets etterkommere er mikset på en måte som ville få en rasehygieniker til å revidere mange av sine teorier om den menneskelige naturens merkelige lunefullhet.

Slike byer som Manáos virker ofte som et strandingssted, hvor det i ødsel tilfeldighet er skyllet i land en mengde underlige eksistenser som ikke nettopp har med Luthers katekisme å bestille.

Vel – loven hersker visselig i Amazonas' hovedstad. Der er både politi og tollere og prester, men ingen kan med rimelighet forlange at disse offentlige myndigheter skal kunne øve noen større innflytelse på den merkelige bastardbefolkningen i dette ensomhetens helvete.

Slik er forholdene i denne utposten ved havelven, og de vil nærmere bli belyst i de kommende hendelsene.

Det var i slutten av regntiden, og solen tittet så vidt frem gjennom tåken da Bootlinjens store damper Para lot ankeret falle utenfor den regnmettede byen. Den vakre båten kom med våren i sitt følge, og med et pust av den store sivilisasjon.

Da alle offisielle formaliteter ved ankomsten var gjennomgått med vanlige eksotisk høytidelighet og langsomhet, fikk de få passasjerene gå i land. Det var kautsjukagenter, handelsreisende og noen vanlige eventyrere som ville forsøke lykken sin i et samfunn hvor man ikke forlangte attester for hederlig vandel og sosial ærbarhet. En stor dampbarkasse brakte dem i land, og mange villige hender strakte seg ut mot dem da de krøp opp på den nærmeste bryggen.

Men disse folk interesserer oss mindre. Derimot vil vi feste oppmerksomheten på den siste passasjeren som med lette, yndefulle skritt og et slengkyss til vakthavende styrmann, trippet ned Paras fallrepstrapp til en ventende motorbåt hvor det satt to menn. Det var en ganske usedvanlig vakker, ung kvinne med et smalt, mørkt ansikt som var omgitt av en sky lysegult, krøllet hår. Øynene var kullsorte og brennende med rappe kast til alle kanter, som en som er vant til å stå på en scene og flørte med et stort publikum. Nesen hadde en svak krumming, og leppene var blodfulle med en utpreget erosbue.

Hele skikkelsen bar preget av ungdommelig spenstighet og vitalitet. Klærne hennes – en beigefarget spaserdrakt, vitnet om god smak, og den lille Garbohatten skjulte ikke mer enn høyst nødvendig de viltre, lyse krøllene. Den unge piken var i det hele tatt litt av en åpenbaring, og ingen kunne være forundret over at den unge, engelske styrmannen stirret etter henne med det forsultne blikket i øyet som er karakteristisk for forelskede ungdommer.

Lett og ledig hoppet hun ut i motorbåten, hvor hun med et lite gledesskrik falt om halsen på en eldre, litt fet gentleman som hun kalte pappa. Deretter hilste hun verdig og formelt på en ung, broket kledd fyr som satt ved roret. Han minnet mest om en neapolitansk fisker, og det var visse tegn i hans bistre fysiognomi som pekte på en viss forbindelse med Mussolinis folk.

Et øyeblikk etter stevnet motorbåten med gammelmodige stønn mot land.

Det var en ung villfugl som etter et par års opphold i en eller annen metropol, var vendt tilbake til sin hjemstavn.

Hun het Anita Perez, og folk som har god hukommelse og interesse for varietestjerner, vil kanskje huske henne fra plakatene i et eller annet forlystelsesetablissement i Rio de Janeiro eller Buenos Aires.

Faren, den fetladne herren med det fastspikrede kelnersmilet, var kjent i Manáos som Antonio Perez, innehaver av en restaurant som også smykket seg med navnet hotell. Vi skynder oss å konstatere at den litt aldrende enkemannen tross sitt vennlige utseende, var fryktet av sine omgivelser for sin hardhet og hensynsløshet. Så man litt nærmere på ham, ville det snart stå klart for en at det lurte et eget glimt i de dype, sorte øynene som er et kjennetegn for blodsmannen. Antonio Perez hadde også mange pålitelige mord på sin samvittighet. Men det våget ikke mange å tale høyt om, for Antonio hadde en god bankkonto, og det dekker over mangen voldsdåd i en by som Manáos.

Ynglingen i Farinelli-kostymet var ansatt i restauranten, hvor han lød navnet Giovanni. Han var for et par år siden kommet ut av et annet etablissement – for straff-fanger – i Al Capones by. Hans evner som lommetyv var fremragende, men da de ikke ble påskjønnet på den riktige måten i USA, hadde han rømt og funnet en havn i Manáos, hvor som nevnt lovens arm ikke er av de lengste. Antonio Perez hadde oppdaget den amerikansk-italienske ynglingen og tatt ham i sin tjeneste. Og han angret ikke på dette engasjementet, for Giovanni var en mester på sitt område og lot seg villig dirigere. Riktignok var den unge mannen bisk som en bandhund, men en tyv trives ofte godt i le av en morder, og samarbeidet mellom herre og tjener gikk utmerket til fordel for Antonio Perez bankkonto.

Den merkelige trioen landet imidlertid, og en gammel Ford førte dem opp til det lave kalkhuset som på fasaden bar det prunkende navnet: Hotel Commercial.

Da Anita hadde inntatt et overdådig måltid som ble fuktet med en flaske søt og ubetinget dårlig champagne, tente hun en sigarett med et grevemerke på, og strakte seg på en sofa og virret overmodig med sine blendende ben. Så la hun hodet på skakke, og spurte med en stemme som var litt hes av stort sigarettmisbruk og trange garderober:

- Si meg, pappa, hvorfor ville du egentlig ha meg hjem?

- Jeg har bruk for deg, jenta mi, lo han. - En fin jobb... Det vinker en formue, ser du.

- Lokkefugl?

- Kall det hva du vil, vennen min. Vi må alle arbeide for føden. Du kan klare biffen bedre enn noen annen.

- Er det noen som skal slås ihjel?

Perez trakk på skuldrene.

- Man skal ikke snakke for høyt om den saken. Vi to skal nok ordne alt på beste måte... Men hva pokker er det?

- Nedenfor vinduet som førte ut til gårdsplassen, hørtes det en stillferdig klimpren på gitar og en dempet sang.

- Han synger Santa Lucia, sa Anita interessert. - En ganske pen tenor. Hvem kan det være?

- Det er Giovanni, mumlet Antonio. Hva feiler det ham? Da reiste Anita seg og gikk bort til vinduet.

- Han er naturligvis forelsket, sa hun hånlig...

- Som alle de andre.