Robert Næss

ALLE SAMMEN SAMMEN

Bok 1 – Familie på boks

© juritzen jr as 2015, Oslo

www.juritzenjr.no

et imprint i

imagesjuritzen-forlagene

© NRK

© Robert Næss

Dette er et offisielt lisensprodukt fra NRK og er utgitt etter avtale med NRK Aktivum.

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Redaktør: Kristin Emblem

Omslagsdesign: Koitz Animation & Graphics

Fotograf portretter: Andreas Røen Pettersen

Illustrasjon: Ketil Selnes

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-93304-78-4 (ePub)

ISBN 978-82-93304-53-1 (trykk)

Kapitler

1.En uvanlig begravelse, del I

2.Ut på tur, alltid sur

3.En uvanlig begravelse, del II

4.En liten gal familie + en liten gal familie = en stor og enda galere familie

5.Kunsten å drite seg ut i Italia

6.Gaven

7.Advokaten

8.Pappa på grillen

9.Søte drømmer

10.Wi-Fi eller døden

11.Tyra avslører en svindler

12.Skate tough or die

13.Tobias elektro

14.Don’t try this at home

15.En pose bestemor

16.Skjebnen i kjelleren

17.Titanic

18.Krim og kruseduller

19.Gruppeklem

20.Tilståelsen

21.Bestemors gaver

22.Eget rom!

1

En uvanlig begravelse, del I

«ER DET MULIG?» utbrøt Pamela. Tvillingene Tyra og Tobias, som satt ved siden av henne på kirkebenken, kikket opp på moren sin. «Hvordan kan noen komme for sent til sin egen mors begravelse?» Som vanlig snakket hun høyt. Stemmen hennes laget ekko i kirka.

Stefan, faren til Tyra og Tobias, sendte henne et strengt blikk.

«Hvis dere kommer for sent til min begravelse,» gjentok hun med litt lavere stemme, «så skal jeg …»

«Så skal du, hva, da?» spurte Tyra.

«Ja, si hva du skal gjøre fra kista,» sa Tobias. Moren ble rar i ansiktet, skjønte vel at hun hadde snakket før hun hadde tenkt.

«Det vet jeg ikke, men jeg kommer nok på noe,» sa hun.

Tyra og Tobias så på hverandre, begge måtte bite seg i tunga for ikke å le høyt. Et kort øyeblikk glemte de at de var triste. Det var jo bestemoren deres som skulle begraves. De hadde ikke hatt så mye kontakt med henne, siden hun hadde vært så lenge syk. I flere år hadde hun bare ligget i en seng.

Tyra tenkte på siste gang hun og Tobias møtte henne. Da hadde hun sagt: «Nei, nå må denne elendige filmen snart ta slutt!» Tyra og Tobias hadde ikke skjønt noen ting, for de så ikke på noen film og TV-en var av.

Etterpå hadde Stefan forklart at «filmen» bestemor snakket om, egentlig var livet. Hun var lei av å ligge og kjede seg, være syk og ha det vondt, og derfor gledet hun seg til å slippe. Da han sa det, hadde både Tyra og Tobias begynt å gråte. De hadde visst lenge at bestemor var syk, men at hun var så syk, hadde de ikke visst. Da hadde Stefan forsøkt å trøste dem. Han hadde fortalt at bestemor var helt sikker på at himmelen fantes, og at når hun kom dit, skulle det bli skikkelig fest med pølser og voksenbrus. Tyra skjønte at voksenbrus egentlig betydde øl og var ikke sikker på om de serverte det i himmelen, men hva visste vel hun?

Forresten skulle ikke bestemor begraves, hun skulle kremeres. Det var et annet ord for å brennes. Og så skulle asken hennes puttes i en slags vase som ble kalt urne. Men det skulle først skje om noen dager.

Tyra og Tobias syntes det hørtes fryktelig ut. At man kalte «brenne» for «kremere» og «vase» for «urne», hjalp ikke i det hele tatt. Nesten motsatt. Det var som om noen hadde funnet på andre ord for at det skulle være mindre skummelt – og det gjorde det bare verre.

Nå satt de her og ventet på begravelsen – som altså ikke var en begravelse, siden ingenting skulle graves ned – og ventet på onkel Åke, tante Guro og de to søskenbarna sine, Bendik og Lea. De var på vei fra Italia, der de bodde.

«De kommer nok hvert øyeblikk,» sa Stefan. Det hadde han sagt omtrent hvert minutt den siste halvtimen. Pamela bare himlet med øynene og sa noen ord på polsk, slik hun pleide når hun ble ekstra irritert.

Tyra kikket seg rundt i kirka. Den var halvfull, for det meste gamle mennesker. Noen hvisket sammen. Nesten alle hadde svarte klær, eller i alle fall mørke. Mennene hadde dress, damene kjoler. Tyra også. Selv om hun hatet å gå i kjole – det var bare ikke henne – hadde hun gått med på det.

«Gjør det for bestemors skyld,» hadde moren hennes sagt. Tyra hadde svart at bestemor neppe brydde seg om hun gikk i kjole eller bukse – bestemor var jo tross alt død og kunne ikke se noen ting. Men Pamela hadde sagt at «det skal du ikke være så sikker på, Tyra. Du vil vel ikke fornærme de døde?» Tyra lurte på hva moren egentlig så for seg. At døde mennesker svevde på skyene og kikket ned på jorda med digre kikkerter og telelinser for å se hva slags klær folk hadde på seg? Hadde de ikke noe bedre å gjøre, eller var det så kjedelig i himmelen? Men heldigvis hadde hun klart å la være å argumentere. Det ville bare endt med krangling og kjefting. For selv om moren hennes var verdens snilleste, var hun sannsynligvis også en av verdens hissigste. Sånn føltes det i hvert fall av og til. Så Tyra hadde tatt på seg kjolen uten å protestere. Og hun måtte innrømme at sammen med de blanke, svarte skoene, den svarte hvitprikkede strømpebuksa (som matchet hårbåndet) så følte hun seg faktisk ganske fin. Det var ikke hennes stil, men nå kunne i hvert fall ikke moren klage på antrekket hennes. Ingen døde bestemødre heller, for den saks skyld.

Tobias hadde også pyntet seg. Faren deres, Stefan, hadde tatt ham med til butikken og kjøpt dress til ham. Han var alltid opptatt av å være pent kledd, og han elsket den nye dressen. Nå satt han ved siden av Tyra på kirkebenken, helt rak i ryggen. Alle bevegelser han gjorde, var liksom stive og høytidelige, som om han var redd for at dressen ikke tålte raske bevegelser. Han så nesten ut som en voksen mann som var blitt krympa, tenkte Tyra. Mens Tyra ikke brydde seg om klær og stort sett bare tok på seg det som lå øverst i bunken, var Tobias helt motsatt. Ingenting kunne overlates til tilfeldighetene. Tyra hadde ikke tall på alle gangene de nesten var kommet for sent til skolen fordi Tobias ikke klarte å bestemme seg for hvilken vest som passet til skjorta.

Mens de satt i bilen på vei til kirka, hadde Tobias sagt at han gledet seg til skolen på mandagen.

«Hvorfor det?» hadde Tyra spurt. Hun syntes det var en litt rar ting å si, de var jo på vei for å si farvel til bestemor som var død. Tobias forklarte at han hadde tenkt å ha på seg den nye dressen på skolen.

«Kan du ikke like godt feste en lapp ryggen der det står ‘jeg vil gjerne ha neseblod?’» hadde Tyra sagt da. «Hvis du går med dress på skolen, er jeg offisielt ikke søstera di. Og jeg kommer til å søke meg over til B-klassen.»

Heldigvis hadde både Pamela og Stefan vært enige med Tyra. Tobias hadde mumlet noe om at folk i dag ikke hadde sans for stil, men hadde til slutt latt seg overbevise om at det var en dårlig idé. Om ikke annet så fordi dressen kunne bli ødelagt. Sånn var det med Tobias. Hodet hans boblet nesten over av rare ideer.

Egentlig var det helt utrolig at så mange syntes Tyra og Tobias var like. Det var nok sånt folk sa bare fordi de visste at de var tvillinger. De lignet jo litt på hverandre, men ikke mer enn andre søsken som ikke var tvillinger. Og personlighetene deres var så ulike som de kunne få blitt. Akkurat det var de begge enige om. Tobias hadde for eksempel allerede begynt å glede seg til å bli pensjonist. Enda han var nøyaktig like gammel som Tyra – eller en halv time yngre, for å være nøyaktig. Pamela pleide å si at Tobias hadde en «gammel sjel», og måten hun sa det på fikk det nesten til å virke som noe fint og edelt. Og det irriterte Tyra, for det var jo bare rart og sært.

Selv regnet Tyra seg som den smarteste og mest fornuftige i familien – inkludert Pamela og Stefan og storebror Marek. Hun følte seg rett og slett litt overlegen, noe som absolutt var en god følelse, men samtidig litt trist på en måte som var vanskelig å forklare. Hun kunne enda huske da hun var liten og syntes foreldrene hennes var de smarteste og mest fantastiske menneskene i hele verden. De var nesten som superhelter som ikke kunne gjøre feil. Det var rart å tenke på nå, og hvis hun kjente godt etter, så var det nesten som en slags sorg. Eller i alle fall en skuffelse. Sånn var det bare, og det gikk ikke an å spole tilbake. Når Tyra tenkte sånn, følte hun seg nesten litt ensom, enda hun var omgitt av folk døgnet rundt. Av og til så hun for seg familien som en gjeng gullfisker som bare svømte rundt og rundt i en bolle uten en eneste plante eller andre steder å gjemme seg. Rundt og rundt svømte de, mens alle gullfiskmunnene åpnet og lukket seg, øynene bare stirret, runde og tomme. Det var nesten til å bli gal av.

Tobias var forresten bekymret for alt mulig. Han kunne vekke Tyra midt på natta – de delte fortsatt rom, noe Tyra var møkka lei av – og bable i vei om alt mulig. Hva om en meteor traff huset deres? Tenk om noen klonet dinosaurer på ekte, og de mistet kontrollen? Tenk om det nye bokbindet ikke var sterkt nok, og skolebøkene ble skadet? Hva om de første som bosetter seg på Mars blir uvenner, og de ikke har noe politi der?

Da var det Tyras jobb å roe ham ned, og klarte hun ikke det, kunne hun bare glemme å få sove mer den natta. Verst var det de dagene Tobias hadde lest om sjeldne sykdommer på nettet. Da innbilte Tobias seg at han hadde alle symptomene og at han bare hadde uker igjen å leve. Og de gangene spilte det ingen rolle hva Tyra sa:

«Tobias, hvordan kan en afrikansk edderkopp ha lagt egg i ørene dine hvis du ikke har vært i Afrika?»

«Det vet vel ikke jeg, men jeg kjenner jo at det klør i øret!»

«Tobias, det er ingen under femti år som får den sykdommen.»

«Der ser du! Hvorfor måtte jeg være den første? Så typisk!»

Når han først hadde innbilt seg noe, var det klin umulig å snakke fornuftig med ham. Alle ordene bare spratt tilbake. Selv forklarte Tobias at det føltes som en berg-og-dal-bane inni hjernen hans. Vognene var tankene, og de kjørte bare fortere og fortere med blålys og sirener og var umulig å bremse. Det eneste som hjalp da, var å slå på lyset og lese tegneserier til øynene gled igjen av seg selv.

Tyra så på presten som trippet frem og tilbake på den lille forhøyningen fremst i kirka. Han holdt en salmebok i hendene. Tyra la merke til at han hadde det samme ansiktsuttrykket hun hadde sett på andre prester. En slags smilemaske. Trist og vennlig på samme tid. Kanskje de lærte det på presteskolen, tenkte Tyra. Hun så for seg klasserommet der prestestudentene satt ved hver sin pult og øvde seg på å smile i små speil. Og smilelæreren som gikk fra student til student og sa ting som «Bra, Lars, men prøv å ha munnen helt lukket. Sånn ja, det var bedre … Flott, Kari, men du kan godt ha litt mer bekymrede øyebryn … der ja! Der har vi det. Akkurat den rette blandingen av trist og vennlig.»

Tyra ble revet ut av dagdrømmeriene av Tobias som spurte Pamela: «Hvor er Marek?» Marek var snart femten år og storebroren til Tyra og Tobias.

Pamela og Stefan så seg rundt, forvirret. Hadde de glemt Marek? Var han ikke med i bilen? Satt han ikke sammen med oss for to minutter siden?

«Han ligger sikkert og sover et sted,» sa Tyra. Marek kunne nemlig sovne hvor som helst. Foreldrene deres trodde det bare var fordi han var «en typisk slapp ungdom», men Tyra visste at den egentlige grunnen var at Marek satt oppe om nettene og spilte på PC-en. En gang var han så trøtt at han sovnet mens han spiste frokost – midt i et tygg. Hodet hans hang bakover, og den åpne munnen var stappfull av vått, halvtygget brød. Først da brødklumpen skled bakover i halsen og truet med å kvele ham, hadde han våknet med et rykk og hostet slimete brød og kaviar over hele frokostbordet – og Tyra. Da var det like før hun hadde sladret om dataspillingen, men Marek hadde tryglet henne om å la være. Spillingen var nemlig det viktigste i livet til Marek, ved siden av skating. Så Tyra hadde gått med på å holde munn. Bedre å spare sladringen til en dag hun virkelig hadde bruk for å hevne seg for noe verre Marek hadde gjort, eller kanskje presse ham til noe? Å vite hemmeligheter om folk var som å spare penger i banken, tenkte Tyra. En dag ville de komme til nytte.

Tobias snudde seg, kikket nedover midtgangen – og la merke til to digre, hvite basketsko som stakk ut fra benken bak. Skoene beveget seg til takten av musikken som strømmet fra Mareks mobil og til ørepluggene hans. Marek lå med lukkede øyne og spilte lufttrommer med hendene.

Tobias smilte og nappet ut den ene ørepluggen hans. Marek skvatt, satte seg opp og kikket seg forvirret rundt med det bustete håret.

«Hva skjer?» spurte han. «Har det begynt?»

«Sitt ordentlig,» sa Pamela irritert. «Og ut med tyggisen!» Hun tvang ham til å spytte ut tyggisen i en serviett hun holdt under haka hans.