«Boken fyller de viktige tre C-er som gjør at stoffet berører, nemlig compassion, competence and care. Teksten oser av oppriktig engasjement for to folk i samme land, den forklarer historiske hendelser og kompliserte sammenhenger på en kompetent og lettfattelig måte, samtidig som den er forsiktig, ikke-dømmende og omsorgsfull i sin beskrivelse.

Ikke minst underbygger han tro og religionenes rolle fra alle sider. Hans edruelige, kristne forståelsesramme uten blandingen av profetier og dagens politikk vil sikkert møte litt motstand, men boken er veldig godt egnet til å utvide ulike miljøers kunnskaper og noens enøyde holdning til denne ulykksalige konflikten.»

ANNE SENDER | sekretariatsleder i Samarbeidsrådet for tros- og livssynssamfunn i Norge. Tidligere forstander i Det Mosasiske Trossamfund i Oslo og mottaker av Stortingets presselosjens Toleransepris, Kirkeakademienes Brobyggerpris og Fritt Ords Pris

«Erling Rimehaugs bok er en lettfattelig og nyansert innføring i konflikten i Det hellige land. Både historien og den aktuelle situasjon er godt beskrevet. Han tegner et realistisk bilde av en dyster situasjon. Med sin egen historie som bakgrunn, skriver han om venner og møter med mennesker, om israelske jøders frykt og palestineres vanskelige hverdag. Nettopp på grunn av disse, og alle de andre som bor der, blir boken i seg selv en oppfordring til engasjement – for fred, for det som kan endre den nåværende, fastlåste situasjon.»

TROND BAKKEVIG | prost og tilrettelegger av samtaler og samarbeid mellom jødiske, kristne og muslimske ledere i Det hellige land

«Rimehaugs bok er velskrevet med innsikt og empati for palestinere og israeleres situasjon. Forfatteren er kunnskapsrik, han skriver med forståelse, samtidig som han er kritisk. Men bl.a. hans syn på boikott av Israel er jeg uenig i. Som i Sør-Afrika mener Palestinakomiteen boikott kan være et virkemiddel for å få til en politisk løsning, noe som er forutsetningen for at forsoning kan finne sted.»

ØYVIND SAGEDAL | fungerende leder av Palestinakomiteen

«Alle knuste drømmer til tross, i hvert kapittel avslører Erling Rimehaug sin store kunnskap og varme kjærlighet til begge folkene som er låst i konflikt. Midtøsten er et område hvor religion blir en stadig mer dominant faktor i samfunnet. Med sin egen religiøse forankring har Rimehaug kanskje bedre utgangspunkt til å lytte, forstå og formidle enn mange andre norske journalister?»

CONRAD MYRLAND | Daglig leder Med Israel for fred

VÅRT LAND FORLAG

Erling Rimehaug

ETT LAND
TO FOLK

Hvordan jøder ble israelere og arabere ble palestinere

© Mentor Medier AS, Oslo 2015

Vårt Land Forlag er et imprint i Mentor Medier AS

OMSLAGSBILDE: EAPPI/Mathieu Guntern, www.eappi.org

Omslagsbildet er del av fotodokumentaren: The life of a child under occupation in Hebron. Et prosjekt initiert av The Ecumenical Accompaniment Programme in Palestine and Israel (EAPPI) som forsøker å dokumentere hverdagslivet til palestinske barn som lever i områder under militær okkupasjon.

FORSATSBILDE: Alma Axelsson.

Muren ved flyktningleir Shu’fat, Jerusalem.

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-93368-19-9 (ePub)

ISBN: 978-82-93368-11-3 (trykk)

www.vlforlag.no

Innhold

Forord

Et lovet land

Drømmen om en jødisk stat

Kolonimaktens spill

Hvem er palestinerne?

Jøder blir israelere

Araberne blir palestinere

Den ufattelige tragedien

Katastrofen

Et land i krig

De nye kolonistene

Oppdagelsen av palestinerne

Fredsdrømmen

Den hellige stad

Snublesteinen

Den palestinske krigen

Fatahland

Hamastan

To folk, en stat?

Apokalypse now

Løftet om landet

Forsoningens tjeneste

Ned fra fjellet

Litteraturliste

Forord

– HAR DU VÆRT I ISRAEL? spurte Paul Engstad da jeg møtte ham i stortingsrestauranten høsten 1985. Jeg svarte nei.

– Det må vi gjøre noe med, sa Engstad. Den tidligere arbeiderpartipolitikeren var ansatt ved den norske ambassaden i Israel, og han holdt ord. Noen uker senere ble jeg invitert til Israel.

Det var en delegasjon fra Det norske Arbeiderparti som skulle til Israel for å plante en minneskog for tidligere statsminister Trygve Bratteli. En stor del av delegasjonen besto av familien til Bratteli – og av familien til den tidligere så mektige partisekretæren Haakon Lie. Lie var selve inkarnasjonen av Israel-vennskapet i norsk arbeiderbevegelse. Når Israel fikk kanonbåter og atomvåpen, skyldtes det ikke minst ham. I 1967 plantet han det første israelske flagg på Klagemuren etter at den var erobret av Israel. Vi fikk derfor en helt overveldende mottakelse i Israel.

Det var det moderne, sekulære og sosialistiske Israel vi møtte. Det var ikke noe snakk om Bibelen eller Guds løfter, ikke noen henvisninger til å være utvalgt folk i et lovet land. Den gang visste jeg ikke at det sosialistiske Israel allerede var på vikende front for et mer religiøst og mindre solidarisk land.

Jeg hadde en personlig bakgrunn for denne reisen. Min far var nettopp død i en ulykke. Han hadde vært fagorganisert og israelsvenn. For ham var engasjementet for Israel et av resultatene av en kristen omvendelse i ungdomsårene. Han så opprettelsen av staten Israel som en oppfyllelse av Guds løfter. Derfor føltes det så riktig å plante et tre for ham i Trygve Brattelis minneskog. Jeg kjente at jeg knyttet mine røtter til Israels jord.

Fem år senere brøt den første Golfkrigen ut. Mange mente vi sto foran det store endetidsslaget, der Saddam Hussein ble tildelt Antikrists rolle. De trodde at slaget ville stå om Israel. Jeg kjente at jeg måtte være der og stå ved Israels side i dette avgjørende øyeblikket.

Jeg landet på Ben Gurion flyplass den dagen ultimatumet gikk ut. Vi var bare en håndfull passasjerer, og vi hadde måttet betale 200 dollar hver i ekstra forsikring for at flyet skulle lette fra Brussel. På vei mot terminalen, som var full av folk som ville forlate landet, speidet jeg etter scud-raketter fra Irak i horisonten.

Slik hadde det seg at jeg en sabbatskveld i januar 1991 var den eneste ikke-jøde på et hotell i Jerusalem. Hotellet var fullt av gjester. Noen hadde rømt fra Tel Aviv for å unngå Saddam Husseins scud-raketter. Noen var kommet på besøk fra utlandet, og hadde blitt værende fordi Golfkrigen gjorde det vanskelig å komme ut, eller fordi de ville være i Israel i en vanskelig tid.

Jeg sto i utkanten og betraktet mennene som danset etter sabbatsmåltidet. Noen av dem inviterte meg til å bli med. Og best som vi var i gang med dansen, lød sirenen for luftangrep. Et stille tog av jøder gikk opp trappene til det gass-sikre rommet i toppetasjen. Selv barna var stille. Så satt vi der med gassmaskene på og ventet.

Da husket jeg plutselig hva Paulus sier i Romerbrevet om oss hedninger: «Du som var en vill oljekvist, er blitt podet inn blant grenene og har fått del i sevjen fra roten.» Fra da av har jeg følt en dyp samhørighet med det jødiske folket – rotstokken som jeg har fått lov til å bli en kvist på. Deres rett til å ha sitt eget land kan jeg ikke svikte.

Fem år senere feiret vi vårt sølvbryllup i Ariel på Vestbredden. Jeg hadde ikke gjort meg mange tanker om at Ariel var en israelsk bosetting. Jeg ønsket å gjøre meg kjent med det bibelske landskapet og opplevde det som helt naturlig at det skulle bo jøder der. Andre nordmenn hadde satt meg i kontakt med en israeler som drev misjon blant palestinerne. Gjennom ham ble jeg kjent med palestinske muslimer som hadde konvertert til kristendommen. Jeg ble interessert i deres tilværelse. I årene som fulgte var jeg flere ganger i Israel, og hver gang tok jeg kontakt med kristne palestinere. Palestinernes gjestfrihet og varme vennlighet gjorde sterkt inntrykk. Det gjorde også innblikket jeg fikk i deres situasjon. At de skulle leve uten de rettigheter vi nordmenn tar for gitt, og uten særlige muligheter for selv å kunne forbedre sin livssituasjon, traff meg med all sin urettferdighet. Det var smertefullt å ta inn over seg at jødenes rett til hjemland hadde skjedd på bekostning av palestinernes livsvilkår og hjemland.

I 2005 reiste jeg noen uker rundt i Israel og de palestinske områdene. Det var som å bevege seg i to parallelle verdener som befant seg på samme sted, men som likevel var totalt forskjellige. Resultatet ble ei bok, Hellig land, evig strid (2005). Stoffet fra denne boka er grunnstammen i den boka du nå holder i hånden. Men dette er likevel ei anna bok, skrevet helt på nytt ut fra det som har skjedd de siste årene og de erfaringene jeg har gjort siden den gang.

Ingen kan skrive en nøytral og objektiv bok om konflikten i Midtøsten. Heller ikke denne boka er det. Jeg er overbevist om at verken israelere eller palestinere trenger heiagjenger som støtter dem i alt de gjør. Både israelere og palestinere opplever seg isolert og misforstått i verden og handler ofte ut fra en forståelse av at de bare har seg selv å stole på. Derfor tror jeg på betydningen av at noen er villige til å lytte til dem og prøve å forstå dem, i stedet for å komme med våre ferdige løsninger eller puste til konflikten ved å demonisere den ene parten.

Israelere og palestinere har hver sin fortelling, som ofte står i motstrid til hverandre. Jeg prøver å fortelle begges fortelling, ut fra en tro på at det gir oss en bedre forståelse enn bare å lytte til den ene. Og fordi jeg tror at vi ikke kan utrette noe for noen av dem uten å forstå.

Oslo, sommeren 2015

Erling Rimehaug

Et lovet land

Vinden rusker i det tørre graset. Sola brenner på himmelen, men her oppe i fjellet er det ikke plagsomt varmt. Det er frisk luft og vidt utsyn.

Litt nedenfor meg i fjellsida ser jeg en soldat. Han har lagt våpenet på den lave muren foran seg. Han har militærbrun uniform, men over skuldrene har han et blått og hvitt sjal. Han står og nikker, ser det ut til. Jeg vet hva det betyr: Han står og ber. Han ber til Herren.

For 4000 år siden sto en annen mann her på dette fjellet og ba til den samme Herren. Og Herren svarte ham: «Din ætt vil jeg gi dette landet.» Kanskje løftet han blikket mot den samme utsikten jeg nå ser, over den dype og vide dalen og åsene som fortaper seg i det fjerne, både sørover og nordover. Langt der nede i sør ligger Sionsberget med Jerusalem. Langt der oppe i nord ligger Hermon. Det var derfra han var kommet, gjennom Syria, helt nord fra grensen til Tyrkia.

Nå var han her, på Kabirfjellet ovenfor Sikem, der More-eika sto. Han var ikke i sitt eget land. Det var kanaaneernes land. Men Herren viste seg og sa at nå er landet ditt. Ditt og dine etterkommeres.

Det er derfor soldaten står her. Han står med våpen i hånd i det landet som i følge hans hellige bok ble gitt hans stamfar Abraham. For fortsatt er det noen andre som bor i landet. Der nede i dalen ser vi en storby bre seg utover mellom fjellene. Det er Nablus. En av de største palestinske byene. Opp derfra stiger også en bønn. Et rop fra tallrike minareter høres i fjellstillheten. De ber også til sin Gud, de regner også landet som sitt eget. Soldaten står på annen manns jord. Slik Abraham gjorde. Gir løftet til Abraham ham likevel rett til dette landet – rett til å stå her med våpenet rettet mot palestinernes by?

Jeg forlater soldaten på toppen og går nedover fjellsida. På en åsrygg lengre nede ser jeg noe som rører seg, jeg lurer på hva det er. Når jeg kommer borttil, ser jeg at det er to unge jenter i lange skjørt som står og hakker i jorda. Bak dem ser jeg et telt, over det vaier to flagg. Det ene flagget er hvitt med blå striper og en blå stjerne. Staten Israels flagg. Det andre flagget er oransje. Det er bosetterbevegelsens flagg.

Det er som et bilde av Israels tilblivelse: Unge mennesker som hakket i tørr ugjestmild jord, la den under seg, dyrket den, fikk den til å blomstre, gjorde den til sin egen gjennom sine henders strev og sitt ansikts sved. Slik har de villet oppfylle løftet om at landet skulle bli deres. Det er over hundre år siden de første pionerene kom – men i disse mørkhårede jentene ser jeg historien gjenta seg.

Jentene ser mistenksomt på meg og roper noe. Ut fra teltet kommer to unge menn. De virker fiendtlige. De begynner å spørre meg ut. De blir ikke beroliget av at jeg kommer fra Norge, fra Oslo. Jeg finner det best å trekke meg unna.

Det er ikke så rart om de blir mistenksomme når en fremmed dukker opp på denne måten. Men det lå noe mer i fiendtligheten deres. De visste at de var uønsket. De visste at noen mente at det landet de la under seg ikke tilhørte dem. At noen mente de var i ferd med å stjele det. Og at de derfor kunne regne med at noen ville prøve å drive dem vekk.

Jeg går tilbake til asfaltveien der jeg hadde kommet med bussen tidlig på morgenen. En tung buss som peste seg oppover bakkene. Den var tung fordi veggene var av pansret stål og vinduene av skuddsikkert glass. Det er ikke uvanlig at det blir skutt mot bussene som går på denne ruta.

Jeg følger veien opp til endeholdeplassen. Den ligger i en liten by med hvite murhus, de fleste med røde tak. Det er Elon Moreh – som betyr More-eika. Det var den første israelske bosettingen som ble bygd i Samaria. Når den ble reist akkurat her, så var det på grunn av mannen som sto her for 4000 år siden og fikk et løfte.

– Når Gud har gitt oss dette landet, så er det vår plikt å bo her. Hvis vi lar det ligge ubebodd, så sier vi i handling at vi ikke er interessert i det, sier Benny Katzover. Han er en av pionerene som for 25 år siden etablerte bosettingen Elon Moreh.

Benny Katzover er en mager kar i på min alder, solbrun og med kortklipt, hvitt hår. Han tar oss med ut på verandaen i huset sitt. Kona kommer med kaffe og sjokoladekake. Biene summer i rosebuskene, fuglene synger, ellers er det stille. Han speider ned i dalen, der byen Nablus ligger – eller Schechem, som Katzover kaller den.

– Schechem er helt sentral i jødenes historie. Det var her Abraham først kom, og det var her Gud lovet ham landet. Det var også her Jakob først slo seg ned og kjøpte land. Og det var her nede Josva sto da han ba folket velge om de ville følge Gud, før han begynte erobringen av landet, sier Katzover.

Til Nablus kan Katzover ikke dra. Der ville han blitt drept, sier han. Det er to år siden naboen hans ble drept, sammen med kona, en sønn og et barnebarn. Palestinere trengte seg inn i huset og skjøt dem alle, før politiet kom og drepte inntrengerne.

Freden som hviler over Elon Moreh er illusorisk. 16 av bosettingens innbyggere er drept de siste ti årene. Å bo her er en kamp på liv og død. Men for Katzover er det dette som gir livet mening. Å bo her er å oppfylle Guds vilje for det jødiske folket.

Om vi zoomer inn utsikten fra verandaen hos Katzover, kan vi få øye på Howara, en liten by ved foten av Garisim rett sør for Nablus. På vei ned fra Elon Moreh går jeg av bussen ved det store israelske sjekkpunktet utenfor Nablus. Jeg går ikke gjennom sperringen inn mot byen, men motsatt vei til Howara.

Biltrafikken mellom Jerusalem og Nablus dundrer gjennom den smale hovedgata i Howara, der skolebarna balanserer livsfarlig langs en veikant uten fortauer foran butikker og moskeer. De grønne Hamas-flaggene vaier over alt, men de konkurrerer med valgplakater fra Fatah med bilde av avdøde Yasser Arafat. Dagen etter skal det være kommunevalg.

Inne i en kafé ligger en mann i brun dress på kne, med ansiktet mot Mekka. Vi står og venter til han blir ferdig. Omsider reiser han seg, rekker ut en hånd, smiler og sier «Welcome». Han snakker utmerket engelsk, etter mange års opphold i USA. Han er ordfører i Howara og heter Wojeh Odeh.

Ordføreren har mange ting han gjerne skulle ha utrettet. Høyt oppe på lista står bygging av fortau, slik at man ikke skal risikere livet ved å gå langs hovedgata. Men det kan han ikke gjøre. Israel har erklært 60 meter på hver side av veien som sikkerhetssone, og dermed får han ikke utføre noen byggearbeider der, sier han.

Hvordan ser så han på de nye naboene byen har fått – de jødiske bosetterne?

– Når folk herfra drar ut på markene sine for å plukke oliven, blir det sammenstøt med bosetterne. De har brent to moskeer her i byen, og de har brent bensinstasjonen. De kom med våpen midt på natta og satte fyr på den. Vi ringte til den israelske hæren og ba dem komme og hjelpe oss. De kom to timer senere. Da var det for sent. Heldigvis eksploderte ikke bensintankene, forteller han.

Odeh sier at de fleste forretningene i byen har store problemer. De siste årene har det vært mange perioder med portforbud, da ingen kan handle. Fortsatt hindrer alle de israelske sjekkpunktene folk fra området i å komme inn til byen for å handle. Og siden ingen kan reise ut av byen for å få arbeid i Israel, er arbeidsledigheten over femti prosent.

– Men dette skyldes vel at mange terrorister har kommet fra Howara?

– De okkuperte har rett til å bekjempe okkupantene. Men jeg er mot selvmordsbombere. Hvis Israel bare trakk seg tilbake, ville det bli fred. Bosettingene er en kreftsvulst. De må vekk. Vi kan leve med jøder, men ikke med bosettere.

– Men de mener de har fått dette landet fra Gud?

– De har tatt landet fra oss. Kunne jeg komme og ta en bit av ditt land og si det var Gud som hadde gitt meg det?

Idet vi kjører fra Howara ser jeg opp på de to fjellene Nablus ligger mellom. Det ene kalles for velsignelsens og det andre for forbannelsens fjell.

– Din velsignelse er blitt min forbannelse, sa en palestinsk pastor til meg noen dager senere.

Dette er paradokset ved det lovede land: Gud velsignet Abraham og sa han skulle bli til velsignelse for alle folk. Når jødene i dag forsøker å virkeliggjøre dette løftet, opplever Ismaels sønner at de rammes av en forbannelse.

Derfor er det med jevne mellomrom krig her. Derfor er det nesten hver uke voldsepisoder. Derfor er området preget av hat og mistenksomhet. Hvorfor er det slik? Må det være slik? Kan løftet om velsignelse noen gang bli virkelighet? Med disse spørsmålene svirrende i hodet forlater jeg Samaria og drar mot Jerusalem.