Vinden ulte rundt ørene. Isen dundret øredøvende mot stein og stokker. Og mot andre isklumper. Ei åre lå flisete og opprevet mellom isen, og fikk juling i fjæresteinene.

Sondre tok i det livløse hodet som lå i armene hennes. Klasket forsiktig på kinnene.

- Vær så … vær så snill! snufset jenta. - Få henne til å leve igjen ... Jeg kan ikke … kan ikke miste det eneste jeg har. Hun er alt … hun er alt for meg. Si at hun lever! Si det! Si at hun lever!

Bente tok henne under hodet. Sondre tok forsiktig tak i beina hennes. Hun hadde mistet en sko. Tærne var hvitblå. Livløse. Så dyttet Bente hendene under skuldrene hennes, og løftet henne ut av armene til den fortvilte jenta. Sammen bar de den livløse skikkelsen opp og innenfor tangvaser og isklumper. La henne forsiktig ned.

Fort bøyde Bente seg ned, dekket munnen hennes med sin, og holdt over nesa. Blåste inn. Tre ganger. Så la Sondre hendene på brystet hennes, utenpå den blodige genseren. Og trykket mange ganger. Bente blåste inn igjen, et par ganger.

- Jeg har gjort dette! gråt jenta. - Helt fra vi rak i land! Det nytter ikke!

Bente kikket ned mot jenta som ennå satt på knærne mellom isklumpene. Da oppdaget hun det. Isklumpene som gnagde mot land. De var røde. Sjøen var rød bak jenta. Hendene hennes, de dryppet av blod. Det dryppet fra genseren.

Hun så ned på det blåhvite ansiktet. Det var så fredelig. Som om hun var dratt til et vakkert og lykkelig sted. Langt bak fjellene i nord.

En ny dag helt i slutten av desember kom lurende sakte ned fra fjellskarene. Midtigården skulle bade i kaldblått og iskaldt vinterlys. Noen timer skulle natta holde seg sånn passe unna.

Grønne smaragder skinte, og speilet den skjelvende gløden fra ovnsglasset på kjøkkenet. Hun hadde ikke sagt alt. Bare at mamma og pappa måtte ut en snartur.

Men i vinduet satt Signe med nesa nesten helt inntil vinduet. Negler på små barnefingre prøvde å pirke løs biter av isen som strakk seg inn mot midten av de enkle glassene.

- Hvorfor blir de så lenge? spurte jenta, uten å snu seg mot tante Åse. - De må jo være ferdige med å tisse nå?

Tord smilte lurt til henne, fra andre siden av bordet.

- Kanskje de skulle gjøre noe mer enn å tisse? smilte han, og kikket på tante Åse.

Men de grønne smaragdene lo ikke mot ham. Så ikke lunt på ham, og var med på spøken. De bare tindret forsiktig under rynkene i panna.

- Det var noe annet, sa Åse.

Signe så på tanta si. Som for å hale noe mer ut av henne. Noe hun ikke hadde så veldig lyst til å si.

- Hva da? mumlet Signe, og pirket videre på isrosene.

- Hva da? gjentok Tord. - Er de ikke på do, da?

- Det kan ha skjedd noe i fjæra, sa Åse. - Mamma Bente mente at hun våknet av at ei jente ropte om hjelp.

Vinden kom i kast utenfor. Virvlet snøkjerringer rundt i lufta. Brutalt og hardt. Sendte dem inn mellom de nakne fjellbjørkene ned mot Storelva. Nye snøkjerringer kom etter. Gjorde en sving inn mot kjøkkenvinduet. Stoppet opp, liksom som for å vise seg fram. For å glede ungene som satt nysgjerrige innenfor og ventet på skiføret.

Suset i trærne døde litt bort igjen. Signe satte nesa nesten helt inntil vinduet, der hun hadde skrapt bort rim og is. Inntil kinnet hennes sto Tord. Guttefjeset ga kinnet til jenta. Han pirket litt med neglene på iskanten. Ville lage større kikkhull.

Røyken virvlet urolig opp av pipa. Visste ikke helt hvor den skulle dra. Men så kom neste blåst mellom de store granene. Ga fart mot Madonna der hun støttet jenta så godt hun kunne. Engelen gikk på andre siden. Holdt arma bak ryggen hennes, rett over Madonna si.

Hun nesten hang over skuldrene til Madonna og engelen. Forsøkte å få beina til å lystre, og føttene til å støtte seg. Men så ga de opp. Ble hengende etter. Skoende slepte mot rimete lyng og slitte trerøtter i stien.

Vinden stakk nåler i ryggen til Madonna. Nåler som presset gjennom de grove maskene i ullgenseren. Men hjernen hadde stengt av ubehaget. Hun kjente ikke stikkene. Bare jobbet med å få jenta opp til huset. Sammen med engelen.

- Dere må hente søstera mi! Ikke la henne … ligge alene! gråt jenta. - Hun kan ikke ligge der … Det er ulver i skogen.

- Du skal inn i varmen! svarte engelen, med sammenbitte tenner. - Etterpå henter vi henne!

Vinden ulte rundt ørene til de tre som nå bare hadde et par skritt igjen fram til steintrappa. Da kastet Madonna blikket mot kjøkkenvinduet. Skremte fjes rygget unna. Det trampet i gulvet innenfor.

Døra føk inn. Signe spratt ut over dørstokken i barføttene.

- Nina! sa hun, spontant og ubeskjedent. - Nina Hellevik!

- Nina Hellemo, mumlet jenta som hang mellom de to som nå bukserte henne opp trappa. Hun grinte mot jentungen, forsøkte å smile. Men ansiktet ville liksom ikke forme seg. Det var for nedkjølt. Og utgriset av størknet blod.

- - -

- Takk for at dere bar opp søstera mi, snufset Nina. - Ulvene er nok sultne.

- Ulvene kommer ikke så nær, sa Bente, og kjente på ubehaget i magen. Da kom hun på menskoppen, som hun ikke hadde tømt etter natta.

Bente hadde følt på seg at noe kom til å skje. Tenkte det bare var mensen som varslet sin ubehagelige ankomst. Men dagene etter at alle var dratt, de ga henne tid til å tenke. Jula var over, og det føltes ekstra tungt plutselig bare å være alene igjen i Midtigården, uten alle gjestene, og pappa Arne og sjelevennen Johanne. Det var som om hun var ti år og ikke fikk lov til å være med pappa Arne inn til Lappfjellet på rypejakt.

Hun var lei gnålet fra ulvene. Det evinnelige julegnålet. Den første menskoppen tømte hun i glasset, tok med seg penselen og vasset i rimet opp mot myra innenfor Midtigården. Hun følte behov for å ta kontroll over livet igjen. Og riste av seg øynene til Eirik, som hun lenge etterpå følte hang fast i henne. Det var hun som var sjefen over de ni. Selv den store svarte, og den grå som instituttet hadde en slags styring på.

Nina bare hakket tenner. Ristet i hele kroppen. Bente la kinnet inntil hennes. La hånda på det andre kinnet. Varmet henne så godt hun kunne. Blodet hun fikk på sitt eget kinn, det brydde hun seg ikke med. Nina fortjente all den varmen Bente kunne gi henne nå. Jenta som hadde kjempet seg over ville fjell og værslitte daler, og videre sørover og helt inn til Madonna og engelen, og de grønne smaragdene. Inn til de to barna som hun fikk så fin kontakt med på Sildhopneset i Mørsvikbotn. Sammen med den ett år yngre søstera si. Søstera som bare var 18 år gammel nå. Og aldri ville bli eldre.

Hun luktet så uvant, Nina. Så godt. Helt annerledes enn Åse og Sondre. Huden var fremmed. Kinnet var nytt. Et nytt menneske i livet til Bente. Det kriblet litt i magen. For hun satt og holdt rundt ei jente hun aldri hadde holdt rundt før. Bare slåss mot.

Nå var alt bare så spennende. Selv i alt det grusomme.

- Løp opp etter dyna vår, sa Bente, og så på Signe.

- Skal bli, sjef, flirte Signe, og dro Tord med seg. Litt etter sprang begge to opp loftstrappa innenfor kjøkkenet.

- Det er så naturlig for ungene, sa Bente. - Livet er så hardt. Det er kort vei mellom gråt og latter hos ungene våre. De er barn av villmarka. Naturbarn. Kan ikke bruke tid på å dvele over ting.

- Det verker sånn, sutret Nina. - Jeg får nesten ikke puste.

- Konsentrer deg om de fine følelsene, sa Sondre. - Kjenn etter hva jeg gjør med dem. Ikke bry deg om smertene. Overse dem. Let fram de gode følelsene som alle får når jeg ruller sånn med dem. Kjenner du det? Hva?

- Vær litt tøffere i hendene dine, Åse, sa Nina, og ristet som et ospelauv. - Gjør som Sondre. Vær litt hard med dem. Da blir det ikke så vondt. Så skal jeg holde pusten.

Signe kom stormende inn i stua, med dyna og Tord på slep. Raskt som ei røyskatt dro hun ullteppet av den skjelvende kroppen, og ble stående et øyeblikk og se på henne.

- Pakk dyna godt rundt Nina og mamma, sa pappa Sondre til jenta og gutten som nå ble stående og måpe med hver sin snipp av dyna i hånda.

- Hva er det der? sa Signe, og pekte på Nina.

- Puppene mine, smilte Nina, med skjelvende hake. - Hva trodde du det var?

- Nei, ikke det, sa Tord, og satte seg på kne foran Nina. - Hvem er han?

Tord gjorde nå noe som overrasket Bente litt. Han stakk fingeren forsiktig bort i det venstre brystet til Nina.

- Det er … det er ham jeg leter etter, snufset Nina. - Kapteinen på Sirius. Han sitter på hjertet mitt.

Bente satt med haka over skuldra hennes. Kikket ned på brystet. Så en gutt som smilte mot Signe. Men det var noe annet som også stjal oppmerksomheta. Brystvorta, som knoppet seg så fint. Sånn var den jo også da hun slåss mot Nina på Sildhopneset. Både da hun overfalt Bente utenfor huset, og da hun satt i det svake lyset sammen med Anne ved bordet inne. Det var nesten som de var laget for at et lite barn skulle kunne suge melk av dem.

Hun hadde så lyst til å ta på den. Klemme litt. Men det gikk jo ikke an. Nina var kjempetrist, og Bente var trist. Det var grusomt at Anne døde rett nedenfor Midtigården. Henne som Bente hadde så fin plan for. Hjertene til Trym og Anne skulle danse sammen.

Og nå lå hun i det største rommet i redskapsbua. Stivfrossen og iskald. Rett på gulvet i den blodige genseren, med det gamle teppet under hodet. Som om det var til noen hjelp for henne. De var viktige, de ordene Johanne ofte hadde trøstet Bente med. "Det er de levende menneskene vi skal bry oss om. De døde kan vi ikke gjøre noe for."

Hun kjente på den ujevne pusten til Nina. Men ville se magen hennes. Derfor dro hun hendene forsiktig tilbake under armene til jenta. La dem på hoftene hennes. Kjente hoftekammen i hendene. Da kunne hun se magen som beveget seg, sakte. Utover og innover. Ei jente så levende som ingen andre. Men likevel så trist. Jenta ble sittende med hendene i fanget. Skjulte skrittet litt. Kanskje uten å mene det. Signe og Tord ble ikke ferdige med henne. De satt på kne og stirret på tegninga, syntes nok det var veldig rart med ei tegning på huden.

Tro hva Nina tenkte på nå? Hun var slett ikke beskjeden. Syntes visst det var godt å være omgitt av mennesker som ville trøste og gi henne varme. På Sildhopneset var begge jentene så naturlige da klærne ble hengende og tørke over ovnen. Nyvasket i elva. Nina, hun gikk lenger enn Johanne noen gang hadde gjort. Selv om hun var sammen med mennesker hun nettopp var blitt kjent med.

Øynene til Bente falt på gutten på brystet igjen. De var så mørke, strekene, kom så tydelig fram i det dårlige lyset. Huden til jenta var ikke hvit, men lys nok til at gutten kunne smile til alle sammen. Det var kanskje dette som kaltes tatovering?

Åse la foten hennes forsiktig ned på gulvet. Reiste seg og gikk bort til ovnsdøra.

Litt etter freste det friskt i ovnen igjen. Slurpet luft gjennom trekken i vindkastene. Den var så glad, ovnen. Hadde ingen tunge tanker. Var bare trist når flammene døde ut, og kjempeglad når ny og frisk ved fikk flammene til å slikke begjærlig. Kanskje Nina også ble litt mindre trist når ovnen var så munter?

- Så fin den er, sa Bente, omsider. - Elsker du ham fortsatt?

- Jeg har tenkt på ham nesten hver eneste dag hjemme i Hellemobotn, svarte Nina. - Vi lovte å treffe hverandre igjen en eller annen gang. Nå klarte jeg ikke mer. Jeg måtte til ham.

- Hvem har laget tegninga? spurte Bente. - Dette er vel ei tatovering?

- Han kom nordfra, forklarte Nina. - Kom i robåt. Hadde utstyret med seg. Nåler og farger og sånt. Det var vondt da han gjorde det. Men jeg ville gjøre alt for Olaf. Anne fikk også ei tatovering. Hun ville ha ei av drømmegutten. Et fint ansikt med langt og krøllete hår.

- Det er jo like vakkert med bølgete hår, sånn som du har, smilte Bente.

- Ja, men det er ikke så mye å drømme om, sukket Nina.

Bente tittet på Sondre. Selv om det var halvmørkt i stua, var det lett å se at han ble litt beklemt. Han masserte tærne og foten hennes. Kikket litt oppover leggen. Smugtittet på kroppen hennes. Så vel ikke særlig mye på Olaf som smilte til ham.

Åse kikket litt på Nina. Og skulte på Sondre. Fulgte med hvor han så.

- Nei, nå skal du komme i varmen, sa hun, reiste seg, og pakket dyna godt rundt Nina og Bente.

- Så deilig, smilte Nina, og ble enda mykere, syntes Bente. - Sånn fin dyne var det ikke i huset på Sildhopneset. Ikke i Johanne sitt hus heller. Hjemme i Tysfjorden har vi bare reinskinn å varme oss under.

- Det er gjestedyna vår, forklarte Bente. - Gjester som ligger alene i senga, har bare dyna til å varme seg, vet du.

Da ble Nina så alvorlig i ansiktet igjen. Tidde helt. Satt bare og nøt massasjen fra Sondre og Åse.

- Det er mi skyld at hun er død, kom det fra henne. - Hadde jeg ikke vært så tullete forelsket i Olaf, sa hadde vi nok nå vært tilbake i Hellemobotn. Vi skulle holdt oss hos de nye vennene våre på Jovikneset. Den lille jenta var så utrolig fin der hun danset rundt med det lange håret sitt.

- Simone, sa Tord. - Hun er vennen vår. Pappaen heter Måns, og mammaen heter Siri.

Nina smilte til den veslevoksne Tord. Og Tord smilte tilbake. Øynene til Nina hvilte stadig på Tord. Bente la merke til det. Hva betydde det? Signe som var litt mer frampå, henne så Nina ikke spesielt på. Det var Tord hun smugtittet på. Det var ham hun hadde øyekontakt med. Det var Tord hun lekte med øynene til. Nina lente seg tillitsfullt bak mot Bente, hvilte hodet inntil skuldra til hennes. Og Bente holdt kinnet sitt mot hennes. Hun så dypt inn i blikket til Tord. Men gutten, han så ikke på henne, men på Nina.

Og så var det Tord som overrasket med å stikke fingeren forsiktig borti brystet til Nina. Kanskje – kanskje hun ønsket seg et barn? Et guttebarn? Et guttebarn sånn som Tord?

Den beskjedne gutten, Tord, slapp ikke blikket til Nina. Han holdt det fast! Gutten hadde lært hvordan det fungerte. Men kunne han se noe i Nina? Noe i framtida? Kanskje – Platon …

Forsiktig tittet jenta fra Hellemobotn på engelen. Møtte blikket hans. Og han smilte tilbake, nesten nøyaktig sånn som Tord.

Da la Bente merke til det. Åse. Hun fulgte med. Satt med den andre foten til Nina i fanget. Men fulgte med. Kikket på Nina, og bort på engelen. Så møtte de grønne smaragdene Bente. Åse badet i øynene til Bente. Plutselig rynket hun øyenbrynene litt, bare et øyeblikk. Nok til at Bente så det. Hun satt altså der og mislikte blikket til Nina. Følte nok også at hun ikke helt hadde kontroll med hvor de erotiske strengene var i ferd med å feste seg.

Nina senket blikket, mot føttene som fikk så kjærlig massasje. Trakk pusten dypt.

- De fortalte at det bare var å holde nært land innover fjorden, sa Nina, plutselig, helt uanfektet. - Nordavinden var i ferd med å spakne, mente Måns.

- Men innenfor Steinneset ble det annerledes, sa Bente. - Sjunkhatten freser bølgetoppene bortover når det er nordavind. Den kommer i ville kast nedover fjellet.

- Måns nevnte det, sa Nina. - Sa at han en gang lå sammen med deg, Bente, på ei fjøl ute i de ville bølgene. Han mente han ikke hadde levd hvis det ikke var for deg. Og det var ikke bare kastevinden som tok oss. Innenfor neset kom vinden voldsomt tilbake. Den kastet oss innover fjorden, og helt inn i flytende trestammer og store fjell av snø som nettopp hadde rast nedover fjellet.

- Skjønte det, da jeg så alle de stokkene som isflakene hadde gnagd på, sa Sondre. - Det raset har nok gått ned fra Osatinden, seilt helt over Hella og ut i fjorden. I går rodde vi over til Einarvika, innunder Sjunkhatten. Da lå isen rundt Hella, men det var greit å komme på land i støa. Og ikke var det vind heller. Før mot kvelden.

- Vi blåste inn i støa, forklarte Bente. - Men is så vi ikke noe til, da.

- Båten veltet mot isflakene, sa Nina. - Vi landet i sjøen. Da brukte vi årene og prøvde å bane oss vei mellom flakene. Men bølgene var så voldsomme. Digre isflak og klumper slo mot andre klumper. Anne mistet åra, og havnet under et stort flak nesten aller ytterst.

Nina stoppet opp. Snufset. Bente tørket tårene hennes igjen. De rant stille nedover kinnene. For Anne, for den snille søstera hennes. Som ikke fikk leve mer. Nina trakk pusten, sukket tungt.

- Da hun kom opp igjen, … var hun innenfor flaket … Så kom bølgene og kastet flaket videre … mot de andre.