Tor Egil Kvalnes

Ludvigs skatt

Omslag: Tor Egil Kvalnes

Ringlets forlag: 1. utgave, 2025

ISBN 978-82-93664-93-2 (ePub)

ISBN 978-82-93664-94-9 (lydbok)

ISBN 978-82-93664-92-5 (trykk)

Det må ikke kopieres fra denne boka i strid med åndsverklovens bestemmelser.

Avgrunnen

Onsdag og torsdag, 12. og 13. mars 1930

Stemmen vil ikke slippe henne. Den harde og vonde stemmen.

Inne på kjøkkenet er det mørkt. Oljelampa er slukket. Vinduet i sørveggen, med utsikt mot havet, slipper kaldblått lys fra månen inn på kjøkkengulvet. Sprossene tegner et svart og dystert kors over slitte gulvplanker.

Vinduet i motsatte veggen, det som står rett over kjøkkenbordet her hun sitter, det titter hun stadig ut gjennom. Utenfor glitrer det i tusenvis av diamanter i den lette snøen som ligger oppå skara. Bjørkene lager lange skygger over det glitrende snøteppet i den kaldblå natta. Månen er omtrent full nå. De lengste skyggene når nesten helt opp til låven.

Men så er det lydene. De svake og dyssende lydene. Lydene som innhyller Amalie i de deiligste drømmene.

Og duftene. Som den vakreste blomsterenga. Som den solvarme, dampende bakken mellom nysaget bjørk. Som de spennende drømmene fra Laugartjønna ytterst ute i Bud.

Hun var fri, da. Helt fri. Ingen eide henne. Hun gjorde akkurat som hun selv ville. Og det hun aller mest ville, var for vilt til å kunne gjøre. Det kriblet i magen hennes da. Tunge dønninger vasket innover svaberget. Dro med seg evigheten fra det store, åpne Atlanterhavet.

Inne i vika satt hun. Ikke lenger opp fra de store dønningene, enn at sjøvannet vasket inn i tjønna når Hustadvika sto i kok. Men den dagen lå havet stille og duvende utover. Sola varmet oppe fra en mørk blå himmel. Dagen var så varm at det var en lidelse å måtte gå rundt i den tykke ullkjolen.

Det var over Hustadvika han kom. Hun var så vant til å se de store jektene komme seilende nordfra, for fulle seil. Til om med toppseil hadde de. Da jektene kom nordfra, var de så lastet med tørrfisk og saltfisk at de lå langt ned i sjøen. Noen av dem kunne hun trodd var i ferd med å gå ned, hadde det ikke vært for at hun visste hvordan det ville bli noen uker seinere. Da ville samme jekta komme seilende fra sør. Ofte var den lettere lastet da.

Når sørvesten herjet over Hustadvika, det åpne havstykket ut mot Atlanteren, da brøt skavlene kritthvite ute mot den mørke horisonten i vest. Det lå mengder av farlige skjær og små holmer utenfor fiskeværet Bud. Havet var noen steder bare mest for støvelvann å regne. Bølgene brøt som digre hvaler over grunnene som strakk seg kanskje kilometeren vestover fra skjærene Kråka og Sveinan.

Jektene la seg gjerne lenger ut, utenfor alle grunnene. Men selv ute over Seiklakkskallan, Vestklakken og Austklakken brøt storhavet voldsomt når bølgene gikk høye som hus. Ti og tjue meters dyp hjalp lite når stormen grov med digre never langt ned i dødens dyp.

Nordvesten vinterstid kunne være enda verre. Men da var det smått med jekter ute på storhavet.

Det var sommervarmt og rolig ute på Hustadvika da jekta kom seilende nordfra. Den jekta som valgte å svinge inn til fiskeværet. Det var kanskje noe som skulle hentes der, eller noe som skulle leveres. Hun var bare tolv år gammel da, hadde fylt år dagen før. Da var hun akkurat gammel nok til å kunne bade i tjønna alene, hadde pappa Ludvig sagt. Og han holdt ord. Det kriblet i magen hennes da jekta kom. Det kribler enda mer nå når hun vet hva som skjedde etter at jekta la til kai.

Brått spraker det i ovnen. Noen glør fyker gjennom trekken og ut i mørket på kjøkkenet. Som glade ildfluer danser de et øyeblikk før de forsvinner i ingen ting.

Kaldblått lys får det svarte korset til sakte å bevege seg over gulvet. Snart når korset ei ny sprekk mellom gråmalte gulvplanker. Sølvbåndet fra månen ligger bak Tussvikodden et sted. Selve Tussvika strekker seg utover mot sørvest. Lunt mellom fjellene ligger gården, innenfor sandstranda og litt oppe på det grønne jordet. Det er trangt mellom fjellene i Tussvika. Jordet tar ikke mer plass i bredden enn kanskje litt over femti meter.

Det kan være helt vindstille i Tussvika, mens i Brennsund, bare et par knauser unna, drar nordavinden ned gjennom dalen og feier den letteste nysnøen med seg ut i Folda.

Skinnet fra månen får de små krusningene ute på havet til å leve. Hele havet er liksom blåaktig, selv om sølvbåndet fra månen ikke synes ennå.

Det er bra at hun ikke ser sølvbåndet. For når det er fullmåne, da vet hun at månen står i sør rundt midnatt. Hadde hun sett sølvbåndet, hadde vel klokka vært noen timer over midnatt.

Nei, han kommer nok snart. Han ble sein, sa han. De skulle ordne stigene til dagen etter. Det var noen trinn som måtte forsterkes.

- Han hadde sluppet å slite i steinbruddet hvis ikke du hadde klengt deg fast i ham! tordnet Marie, etter at de tre yngste ungene hadde lagt seg. Øynene hennes lynte mot Amalie.

- Han hadde vel jobbet der uansett, ung og sprek som han er, svarte Amalie, så behersket hun kunne.

- Hva vet du om det?! nesten skrek Marie. - Barnerov, kaller jeg det! Barnerov!!

Så slamret hun døra igjen, og fosset ut i snøen med melkespannet. Amalie hadde tenkt å melke kua, men nå var det vel best å la Marie rase litt av seg ute i kulda.

- Hva mener du om det, Nikolai? våget Amalie seg til å spørre.

Nikolai satt i gyngestolen ved ovnen i stua. Han syntes visst han hadde gjort nok den dagen, med vedhogst i lia og fisking på fjorden.

Ingen svarte.

- Nikolai, du svarer ikke? sa Amalie.

- Kom hit litt, du Amalie mi, brummet det lavt inne i stua.

Amalie satte koppen fra seg på kjøkkenbordet, og tuslet inn i stua i strømpelestene. Så satte hun seg på en skammel ved den sprakende vedovnen.

- Du må ikke sette deg opp mot Marie, brummet Nikolai.

Oljelampa brant fint der den hang i strengen ned fra taket. Hun kikket på Nikolai, og fikk et lite smil tilbake. Han smilte sjelden, fosterfaren til Johannes. Støtt var han så alvorlig. Kinnene var røde og blodsprengte. Håret besto bare av en liten krans på sidene av det runde hodet, ellers var han skallet. På en rar måte virket han veldig koselig og vennlig, selv om smilet satt langt inne.

- Det var ikke meninga, svarte Amalie. - Marie tolker det meste jeg sier i verste mening.

- Ja, hun gjør vel det, fine svigerdatter.

- Takk, smilte Amalie til ham. I det svake lyset møtte hun de blå øynene hans.

- Takk for hva? mumlet Nikolai.

- For at du sier at jeg er fin, smilte Amalie.

- Nå skal jeg si deg noe som er helt sant, sa Nikolai, og kremtet. - Jeg har ikke for vane å si sånt, men nå er Marie ute, og ungene sover. Du er veldig vakker, Amalie.

Han strakk fram hånda til henne. Hun la si oppi. Det var litt rart, men veldig trygt og godt. Hånda var tørr som ei gammel bjørkenever. Og han klemte forsiktig til.

- Ingen av oss er så vakker som deg, fortsatte han. - Det lange, svarte håret ditt bølger så fint nedover ryggen din. Det danser på ryggen når du går. Tro ikke at jeg ikke har lagt merke til det. Sånt svart hår er det ingen andre jeg kjenner, som har.

Amalie ristet litt på håret sitt. Marie tordnet stadig om at hun måtte sette det stramt opp i en knute i nakken. Men Amalie ville ikke. Hun likte håret sitt, og det var så deilig bare å la det henge fritt.

- Takk, svigerfar, sa hun. - De ordene var fine.

- "Svigerfar", mumlet Nikolai. - Ja, ja, men tåler du mer?

- Mer av hva? spurte Amalie.

- Hør nå, fortsatte Nikolai. - Det er ikke sikkert du får høre det igjen fra meg.

Han dempet stemmen litt, som om han var redd barna oppe på loftet skulle høre det. Dessuten kom vel snart Amalie sitt første barn, Berntine, hjem. Hun var fjorten år gammel, og skulle besøke Jens i Brennsund, bare en kort tur til fots over et par lave knauser. Det var vel noe som rørte seg mellom de to ungdommene.

- Ansiktet ditt er vakkert, nesten hvisket Nikolai, og knep enda litt hardere i hånda hennes. - Og de mørke øynene dine, de virker nesten svarte. Og så er de alltid så rolige og snille. Hele ansiktet ditt hører nesten til ei prinsesse, litt rundt som det er. Det er veldig vakkert når du legger det lange pannehåret ditt bak ørene. Og så er du slank, men slett ikke tynn. Ingen andre jeg kjenner er så vakker som du.

Det knaket i gulvet oppe på loftet! Nikolai lukket munnen og skulte opp mot taket. Hånda hans ble litt svett. Han slapp taket.

- Mener du det? spurte Amalie, og smilte.

- Ja, jeg skjønner Johannes veldig godt, nesten hvisket Nikolai. - Ikke bry deg om dette med barnerov. Det er bare tullprat. Aller viktigst er det at du og han er glade i hverandre. Jeg tror Marie er sjalu på deg, fordi du er så mye vakrere enn henne.

Marie kom inn med melkespannet, satte det på kjøkkenbenken, og slapp hanken uvørent ned mot sida av blikkspannet.

- Du får ta vare på melka, Amalie, sa hun. - Det er dine barn som ligger oppe og snorker nå.

Amalie tuslet ut på kjøkkenet.

- De snorker ikke, jentene mine, svarte hun.

- Melka! sa Marie, litt hardt. - Såpass kan du gjøre når du bor i huset vårt.

Det var jo akkurat dette hun hadde kranglet med Johannes om samme morgen. Marie snudde ryggen til Amalie, og gikk ut i stua til mannen sin.

- Hva har dere to pratet om? spurte hun, skarpt.

- Vi? mumlet Nikolai. - Nei, vi har nå bare pratet om vær og vind, og om at snøen snart skal smelte bort. Det er 12. mars i dag, Marie. Onsdag 12. mars. Tenk på det.

- Det behøver jeg ikke å tenke på, svarte Marie. - Nå går jeg opp og legger meg. Jeg kan ikke sitte oppe og vente på Johannes hele kvelden. Beileren hans får ordne mat til ham når han kommer.

Akkurat som om Amalie ikke pleide å ordne mat til kjæresten sin?! Men Amalie skulle ikke si et eneste ord nå! Hun skulle svelge i seg ukvemsordene fra Marie.

Fort tuslet Marie ut på kjøkkenet og forbi Amalie. Sa ikke et eneste ord til henne, og så slett ikke på henne. Amalie følte seg som luft der hun sto med hånda på blikkspannet.

Like etter knaket det i loftstrappa da Marie med bestemte steg gikk opp.

Amalie ble stående med hånda på melkespannet litt. Det var som om et uvær hadde blåst gjennom kjøkkenet. Bare at dette uværet såret så fryktelig.

Stillheta ble trykkende. Det var som om hele huset pustet forsiktig ut. I ovnen knitret det nesten umerkelig. Men i lufta hang det noe utrivelig og vondt. En stemme og noen harde ord som ikke ville luftes ut.

Hva kunne Amalie gjort for å gjøre Marie fornøyd? Ikke godt å vite.

Sakte helte hun melka over i melkespannet, slik at hun kunne sette lokket over.

Da knaket det i gyngestolen ute i stua. Nikolai kom tuslende ut på kjøkkenet.

- Du er flink, Amalie, sa han. - Riktig flink. Forresten, skulle ikke Berntine vært hjemme nå?

- Jo, hun kommer nok snart, svarte Amalie. - Nå mørkner det ute. Jeg skal vente på henne.

Det gikk ei stund. Amalie begynte å bli redd for storjenta si. Kanskje hun skulle gå henne i møte? Nå var det jo ganske mørkt ute. Eller, helt mørkt var det jo ikke, for månen hang lysende oppe mellom alle stjernene på den svarte marshimmelen ute i havet.

Amalie gikk inn i stua. Hun la litt mer ved inn på glørne i ovnen, for det var ikke bare Berntine hun skulle vente på.

Så satte hun seg i saueskinnet i gyngestolen. Det var enda litt varmt etter Nikolai.

Oljelampa brant så fint oppe under taket. Det gylne lyset vant liksom over det kaldblå måneskinnet som strømmet inn gjennom vinduet i sørveggen.

Brått gikk døra inn til bislaget opp! Amalie skvatt i stolen!

- Er det deg, Berntine? spurte Amalie, med lav stemme, så hyggelig hun kunne.

Det var ikke så vanskelig å høre, for jentungen var så lett på foten.

- Berntine? sa Amalie. - Du ble litt sein i kveld. Går det bra med deg?

Men fjortenåringen svarte ikke. Amalie reiste seg fra gyngestolen og ruslet ut på kjøkkenet.

Tomt! Berntine var ikke der!

Men så knaket det litt i taket. Noen gikk i loftsgangen.

Kanskje hun hadde kranglet med Jens i Brennsund? Men … enn om det ikke var Berntine, likevel?

Fort gikk Amalie ut i bislaget. Da lukket hun øynene et øyeblikk og pustet lettet ut. For der sto skoene til Berntine. I god avstand fra Marie sine. Alltid i god avstand fra hennes.

Nå er det stille på loftet. Det dufter trygt og godt på kjøkkenet. Solvarm og nysaget bjørkeved. Selv om det er mars og iskaldt utenfor. I ovnen på kjøkkenet knitrer det litt nå og da. Hun må legge innpå et par kubber til. Ute i stua får det bare dø ut.

Etter å ha lagt innpå fire kubber til, lurer hun ovnsdøra stille igjen. Det er lydt i huset. Hun er ikke redd for å vekke de tre småjentene, Pauline, Alfrida og Johanna. Men hun vil ikke at Marie skal høre det. Hun gnåler stadig om at det går altfor mye ved på gården. Men hvis Amalie fyrer lite for å spare ved, klager Marie og spør om Amalie har tenkt å fryse henne ut.

Amalie skal kikke inn til Berntine når Johannes er kommet hjem. Kanskje hun trenger noen varmende ord? Berntine har det minste rommet på loftet, med knapt plass til senga. Men hun er så stor nå at hun nesten må slippe å ligge på rom med søsknene sine. Pauline er elleve år gammel, Alfrida ni år, og minstejenta Johanna, hun er bare fem.

De er blitt enige om det, Amalie og Johannes, at det kanskje holder med de tre småjentene, og så Berntine, da. Johannes er så bestemt at han klarer å trekke seg ut før det går for ham. Amalie er ikke sikker på om hun selv ville hatt viljestyrke nok.

Nå er Amalie blitt seksogtredve år gammel, 14. juni blir hun syvogtredve. Johannes er bare firogtredve, og han fyller år 17. juli. Men fortsatt blør Amalie en gang i måneden. Da kan det nok hende at uhellet plutselig er ute, og at de får enda et barn. Skjønt, det ville jo selvfølgelig blitt veldig fint. Hun skal ta imot hvert eneste barn, og ikke gjøre forskjell på noen av dem.

Det er trangt i huset i Tussvika. Derfor har de to bestemt seg for at fire barn får være nok. En eller gang skal de vel overta i Tussvika, men da er kanskje de minste jentene også blitt ungdommer og vil ønske sitt eget rom slik som Berntine.

Å planlegge framtida er ikke så enkelt. Men Johannes tjener jo litt på arbeidet i steinbruddet. De spinker og sparer det de kan, så det skal vel bli ei råd etter hvert. Hvis alle er snille med hverandre.

Amalie skal vel tåle skitten fra Marie. Men det er så trist at også Berntine får unngjelde. Marie gjør stor forskjell på henne, og de tre jentene Amalie har med Johannes. Men Marie skal aldri få vite hvem faren til Berntine er. For det vil nok ødelegge mye mer enn det gagner. Bare Johannes kjenner sannheta, og han tåler den. Det er å håpe at han ikke har fortalt det til fosterfaren sin, Nikolai. For hvem vet om Nikolai klarer å holde tett overfor Marie? Får Marie vite det, så er sjansen stor for at det blir enda verre for den snille Berntine.

Skyggen fra den største bjørka når nå helt bort til fjøset. Den strekker seg mot de svarte, små vinduene inn til de to kyrne, hesten, hønene og de fem sauene. Men videre oppover veggen til låven, når den ikke. Låvebrua ligger badet i kaldblått måneskinn.

Amalie nyter stillheta. Den deilige stillheta. Hun tar en slurk til av den lunkne kaffen. Den smaker litt bittert, men det er bare tredje koket på gruten i kjelen. De pleier å koke kaffe fem ganger av samme gruten, for det gjelder å spare der det spares kan. Men kaffen fra femte koket, den er besk, for da må kjelen koke skikkelig ei god stund for å trekke ut de siste nytelsene fra gruten.

Marie vil ikke at det skal drysses litt ny kaffe i kjelen for hvert kok på gammelgruten. Der er hun gnien. Men det er jo ikke så lett å få tak i kaffe ute i Brennsund og i Tussvika. De må ro over til Helnessund, og litt innover på andre sida, for å handle hos kjøpmannen på Leines, og det er ikke så langt unna ei mil å ro til Helnessund. Da må det være lite vind, for ellers vil de slite den ene eller den andre veien. Det er ikke så uvanlig at det tar to-tre timer å ro over Brennvika og til Helnessund, men med litt motvind kan det fort ta fire-fem timer.

Amalie titter ned på gulvet igjen. Måneskinnet som kommer inn vinduet i sørveggen, er så vakkert.

Sprossene tegner fortsatt et fint og tydelig kors på gulvet. Da legger hun merke til at korset når foten hennes. Hun får en uggen følelse.

Fort kaster hun et blikk ut av vinduet igjen, og bort mot fjøset. Der Johannes vil komme luskende på skara. Det glitrer i det blåkalde snøteppet mellom de dystre skyggene fra bjørkene.

Nei, nå har hun ikke fred lenger. Alle sover oppe på loftet nå, men på kjøkkenet sitter Amalie. Nå føler hun på usikkerheten. Hvor blir Johannes av? Kanskje han har lagt seg av i Brennsund, hos foreldrene til Jens? Alfred, pappaen til Jens, jobber jo sammen med Johannes. Det er jo blitt veldig seint nå.

Fort snører hun på seg lærskoene, og hiver ei kofte utenpå kjolen. I farta tar hun lua til Berntine, og vottene hennes. Det er ennå litt lunk i vottene etter fjortenåringen.

Ute er det brennkaldt. Det rimer i nesa. Hun hufser seg, for kofta klør på armene.

Tindrende måneskinn lyser opp stien der Berntine har gått. Det er bare å følge sporene i det tynne og lette snølaget på skara.

Fort begynner det å stige. Det er litt bratt opp mot aksla over til Storvika.

Men etter litt tråkking når hun toppen. Da åpner utsynet seg. Storvika ligger nedenfor, ikke så langt unna. Fra den hvite sanda er det langgrunt et godt stykke utover. Bak neste knaus aner hun Brennsund. Og bak der igjen, litt opp i dalen, ligger fjellaksla, og skaret over til Storausa og steinbruddet.

Nå begynner hun å småløpe. Kjolen slasker mot leggene. Strømpebuksa er det ikke så mye varme i. Hun skulle heller lånt ei bukse av Johannes. Men da måtte hun gått opp på loftet der de andre sover.

I enden av den hvite sanda i Storvika kommer tankene. Det var ikke noen hyggelig prat hun hadde med Johannes før han gikk i morges. Slett ikke.

- Har du maten i sekken nå? spurte hun, da han pakket i sekken på kjøkkenet. Rundt bordet satt alle fire jentene. Berntine, Pauline, Alfrida og Johanna, sammen med bestefar Nikolai. Marie skar opp brød. Hun skulte på Amalie som ikke hadde satt seg ennå.

- Tror du ikke han kan ordne sekken selv, kanskje? sa hun, hardt. - Han har vokst opp hos skikkelige folk.

Amalie prøvde bare å overhøre henne.

- Ja, kjæresten min, humret Johannes, akkurat som om han ikke hadde hørt kommentaren til fostermora si. - Takk for at du smurte maten til meg, fineste jenta mi.

- Usj, sa det borte ved kjøkkenbenken. Marie sto med ryggen til.

Berntine kikket på lillesøster Pauline, ristet sakte på hodet, og smilte litt til henne. Ikke et varmt og godt smil. Men Pauline skjønte visst ikke. Eller så ville elleveåringen ikke skjønne.

- Jeg følger deg ut, sa Amalie.

- Sett deg heller ned og et, du, smilte Nikolai. - Johannes kan ikke ha ei kone som bare er skinn og bein.

- Skinn og bein? murret Marie. - Skinn og bein?

Nikolai svarte ikke.

- Kommer snart, smilte Amalie til ham. - Hold av plass til meg.

- Dette er ikke noe herberge, Nikolai, sa Marie, litt argsint. - Amalie får sitte der det er ledig.

Amalie blir stående på stranda i sine egne tanker. Egne, vonde tanker. Det er ikke godt stadig å bli hakket på. Men noen dager går det fint i Tussvika. Marie behandler henne da som den svigerdattera hun er. De er jo tross alt gift med hverandre, Johannes og Amalie.

Plutselig en morgen slår hun om. Amalie aner ikke hva galt hun kunne ha gjort overfor svigermora si. Men da er visst alt galt. Og Nikolai tør ikke å forsvare henne når Marie er til stede.

Siri må vel vite noe. De arbeider jo i lag i steinbruddet, mannen hennes, Alfred, og Johannes.

Den tredje som jobber der, heter Kristoffer. Han skjuler ansiktet så mye han kan, ofte under de store bremmene på hatten, men smiler støtt til Amalie, som om han forsøker å flørte. Men Amalie smiler sjelden tilbake, hun er jo sammen med Johannes, verdens vakreste og snilleste prins. Det er en rar følelse. Hun tror nok at hvis hun hadde vist litt ekstra oppmerksomhet mot Kristoffer, et fint smil, og holdt blikket hans, så ville han blitt veldig pågående. Men han er i grunnen ikke noen Amalie føler seg tiltrukket av. De lyseblå øynene hans, og det stirrende blikket, de minner mer om ulveøyne. Og smilet hans under den store barten, det er aldri helt ekte. Virker mer tilgjort. Håret hans er lyst, og er uvanlig langt. Når helt ned på skuldrene hans. Han går oftest med den bredbremmede, svarte hatten på hodet, selv om det er kaldt ute.

Nei, Kristoffer synes hun ikke noe om. Men han skal være grei nok å arbeide sammen med, i alle fall etter det Johannes forteller.

Den beste arbeidskameraten til Johannes, det er Alfred. Han er åtte år eldre enn Amalie, og ti år eldre enn Johannes. Og så er han litt høyere enn Johannes, egentlig høyere en de fleste menn Amalie kjenner. Han smiler nesten alltid. Håret er lyst og halvlangt, når akkurat over ørene. Alfred er snill, og det er Jens også, sønnen hans som er like gammel som Berntine. De er i grunnen et fint par, de to. Hvis de klarer å holde sammen.

Det ser litt pussig ut når Alfred og kona hans, Siri, står sammen. For Siri er lita. Hun må vel være en knyttneve lavere enn Amalie, minst. Forskjellen i høyde på Siri og Alfred er stor. Tro hvordan de gjør det når de skal … Nei. Det trenger ikke Amalie å bekymre seg for. De har i alle fall fått gutten Jens sammen.

Nå tar Amalie seg i at hun smiler med seg selv. Iskaldt er det, i det kaldblå månelyset. Men tankene vil leve i hodet hennes, likevel. Siri, det er ei jente Amalie kan stole på. Ingen andre er så god venn for Amalie som Siri. Men Marie, hun fnyser av Siri. Så det er sjelden Alfred og Siri besøker Tussvika, hvis de ikke er sikre på at Marie og Nikolai er bortreist.

Siri har svart, langt og slett hår, runde kinn og rundt ansikt. Hun kan bli så ivrig at hun snakker på både innpust og utpust.

I april var Siri på besøk i Tussvika. Det var nok Berntine som hadde fortalt henne at Marie og Nikolai var på Leines eller deromkring, for å "ordne med viktige saker med øvrigheta", som Marie sa. Hva disse sakene var for noe, ville hun absolutt ikke fortelle til Amalie. Nikolai var helt taus om dette.

Skara knaser av og til under føttene. Det finnes ikke noe snølag oppå, som kan dempe lyden noe. Vinden har feid alt på havet. Amalie skynder seg videre, hun må ikke bli for lenge borte. Hvis noen våkner og kommer ned på kjøkkenet, vil de jo ikke finne henne som venter på mannen sin. Da kan det jo bli oppstand.

Selv Marie ville vel blitt engstelig da.

Tråkket mellom Storvika og Brennsund er mye bedre enn den opp fra Tussvika. Oppe fra aksla ser hun husene i Brennsund. Nå får hun hun håpe at det lyser i huset til Siri. Hvis ikke, så vil dette bli enda rarere. Siri pleier aldri å legge seg når hun venter Alfred hjem. Akkurat som Amalie.

Svak duft av ovnsrøyk følger luftdraget fra øst.

Fullmånen skinner så sterkt. Det kaldblå lyset får husene i Brennsund til å synes så godt.

Brått ser hun noe gyllent!

Det lyser i et vindu hos Siri!

Da Amalie endelig er kommet fram til huset, blir hun stående et steinkast unna og se mot kjøkkenvinduet. Innenfor sitter et menneske. Det er litt vanskelig å se hvem det er.

Plutselig kommer ansiktet mot glasset, mellom sprossene! Det stirrer rett på Amalie!

- - -

Hvem var det? I midten av mars, og helt ute i Brennsund? Amalie har ikke lagt merke til noe uvanlig. Selv småkrusningene på havet utover fra Tussvika lå fredelig i måneskinnet. Hver gang hun så ut mellom sprossene i vinduet i sørveggen, så glitret det i måneskinnet.

Han måtte vel ha rodd forbi Tussvika, hvis han fortsatte mot nord? Nei, hun satt vel oftest og kikket bort mot fjøset. For det var jo der Johannes ville komme. Ikke hadde hun sett så nøye etter ut mot månen. Det var korset på gulvet hun heller fulgte. Korset ble som ei klokke for henne.

Nå er korset forsvunnet inn mot veden som ligger på sida av ovnen inne ved tømmerveggen. Og i ovnen knitrer det stadig ivrigere. Vedkubbene har tatt fyr igjen. Det lyser gyllent i trekkåpninga.

Det verker i magen. Som sommerfugler som romsterer. Nei, heller som krypende mark! Nå må det skje noe! Siri skulle gi ham streng beskjed om å gå rett hjem.

Uroa i magen blir bare verre. Hvorfor var hun så skarp mot ham da han dro? Han kunne jo ikke noe for at Marie var som hun var. Men han kunne jo ha forsvart Amalie. Det gjorde han ikke. På en måte følte hun at hun dyttet ham unna før han gikk.

- - -

Hun smøg hånda inn i hans. Den var sterk og myk på samme tid. Varm og trygg.

Bortenfor låvebrua stoppet hun, og holdt ham igjen.

- Hva er det, kjæresten min, smilte Johannes til henne.

- Jeg vet at du må på arbeidet nå, men det er noe jeg må snakke med deg om.

- Det går fint, svarte han. - Jeg kommer tidsnok fram til glimmerbruddet, uansett.

- Vi går litt lenger, sa hun. - Så kommer vi i skjul for de nysgjerrige øynene på kjøkkenet.

- Er det mamma Marie du mener? svarte han.

- Nei, det sa jeg ikke, sa hun tilbake.

- Men du mente det, ikke sant? sa han.

- Hun er ikke mammaen din, Johannes, forklarte hun.

- Nei, men hun tok meg til seg som sitt eget barn da søstera hennes, Jentine, døde i tuberkulose sommeren 1896, forklarte han, med litt irritert stemme. - Mamma Jentine døde jo bare to uker etter at pappa Jens druknet på havet utenfor Helnessund. Hun var jo så svak fra før av, og sorgen tok henne. Hun døde i sorg. Jeg var bare ett år gammel da, og husker ingen ting.

- Men det gir vel ikke Marie rett til å behandle meg dårlig?! sa Amalie, sint.

- Jeg har aldri sett at hun har behandlet deg dårlig, Amalie, svarte Johannes. - Jeg tror du overreagerer. Litt grov språkbruk må du vel tåle, selv om du er født i Bud.

- Det er når du ikke er sammen med meg at hun kommer med dritten! hugget Amalie i.

- Marie og Nikolai eier huset vi bor i, forklarte Johannes. - Det må du ikke glemme. Vi er vel mer som gjester å regne.

- Men du lovet meg hus i Tussvika! freste Amalie.

- Bare vent, så blir huset vårt, svarte han, litt roligere.

- De er så seigliva, fosterforeldrene dine, så vi blir vel gjester i årevis ennå, svarte Amalie.

- Håper jeg ikke skjønner deg helt, murret Johannes. - Men det høres nesten ut som om du ønsker livet av dem.

- Det sa jeg ikke! svarte Amalie, strengt.

- Men du har vel tenkt den tanken, antar jeg? fikk hun til svar fra Johannes.

- Det har jeg ikke! freste Amalie. - Ingen skal dø i Tussvika! Men du må fortelle Marie hvordan hun skal behandle meg! Jeg kan ikke leve sånn!

- Si det til henne selv, hvis du synes det er så vanskelig, svarte Johannes, rolig.

- Bare gå til steinbruddet ditt, du! freste Amalie. - Du behøver ikke skynde deg hjem heller!

Hun slo tvert om, og gikk tilbake mot huset uten å snu seg.

Ordene var så altfor harde. Johannes ville jo være grei mot sine fosterforeldre også. Nå hadde hun fryktelig dårlig samvittighet.

Fort snudde hun seg igjen. Der så hun ryggen hans. Han trasket på stien i skara opp mot aksla.

Hun ville løpe etter ham! Slenge seg rundt halsen hans! Si unnskyld tusen ganger!

Akkurat da hun skulle til å løpe etter ham, var det som om noen sa at hun skulle la være. Det var ikke verdt å vise svakhet nå. Han led ikke under Marie. Det var Amalie som fikk unngjelde. Egentlig var det han som skulle si unnskyld til henne. Det var han som burde snu og komme tilbake for å si unnskyld til Amalie.

Ikke en eneste gang snudde han seg. Men trasket bestemt opp lia.

Snart etter forsvant han over aksla.

Amalie klarte ikke å la være. Nå kom tårene. Øynene fyltes med tårer. Hun hikstet der hun sto. Holdt hånda over munnen for at det ikke skulle høres.

Hvorfor løp hun ikke etter ham? Dumme, dumme Amalie!

- Kommer du inn og spiser, eller skal jeg kaste maten ut til deg?! hekset Marie, argsint, ved hushjørnet.

- - -

En tåre renner nedover kinnet. Hun angrer så fryktelig sterkt. Det var egentlig ingen unnskyldning for å krangle med Johannes den morgenen. Han svarte henne så rolig han kunne. Men hun freste og glefset mot ham.

Og så elsker hun Johannes over alt på Jorda. Hun elsker ham så sterkt at det er derfor hun nå sitter ved vinduet og venter. Hun skal vente hele natta, om nødvendig. Han skal få de tusen unnskyldningene fra henne. Hun skal slenge seg rundt halsen hans, og kysse og kysse. Og hun skal varme maten til ham. Kokt torsk med lever og poteter.

Tusenvis av vakre diamanter glitrer i det urørte snøteppet utenfor. Kaldblått måneskinn farger snøen beskjedent i blått. Hun skulle gitt ham alle disse diamantene. Hvis det gikk an. Men hun skal peke på dem. Stå ved sida av ham, og peke. Få ham til å nyte det vakre synet, mens hun holder ham i hånda. Hun skal få ham med seg utenfor igjen, og bare vise ham.

Men så er han kanskje så sliten at han nesten segner om når han kommer inn. Da skal hun følge ham til gyngestolen, legge skinnfellen over beina hans, og fyre ordentlig i ovnen. Så skal hun synge lavt for ham, mens hun varmer maten over vedovnen på kjøkkenet.

Ingen tvinger Amalie og Johannes og barna til å bo i Tussvika. Johannes sparer jo det han kan for å kunne kjøpe en gård et annet sted. Men de kunne jo bare lånt det fraflyttede huset i Storvika. Så var det hun, Amalie, som ble kvinna i huset. Da skulle alt blitt så godt som hun ønsket det. Da kunne Marie kommet over aksla og til Storvika for å besøke sønnen sin, og familien hans. Fostersønnen, forresten. Nevøen. Nikolai ville helt sikkert titt og ofte kommet over på besøk. Da kunne Marie fått sitte igjen i Tussvika helt til hun angret seg såpass at hun bestemte seg for å komme over for å besøke barnebarna sine, og fostersønnen – og svigerdattera.

Men nå bare angrer Amalie. Angrer på de dumme ordene hun sendte med ham da han skulle opp i Storausa for å slite med stein og glimmer. For henne. For henne og jentene.

Nå sitter vel Siri på samme viset borte i Brennsund. Tenker på Alfred sin. Hun kranglet ikke med ham før han dro. Men nå vet hun hemmeligheten til Amalie. Det var kanskje dumt?

Fort kikker hun ut vinduet i sørveggen igjen. Månesølvet er akkurat begynt å strekke seg forbi Tussvikodden. Det er over midnatt nå. Sølvbåndet ligger så fredelig utover. Ingen robåt drar gjennom det.

Hvem var det egentlig?

Hun snur seg tilbake.

Akkurat da er det noe som forsvinner bak fjøset! En svart skygge!! En høy skygge!!

- - -

Ikke et ord. Ikke et eneste ord. Ikke noe annet enn vide armer. Armer som strakk seg mot Amalie. Bak henne lyste det gyllent fra ei oljelampe. Det gylne lyset klatret ned steinhella og litt bortover skara mot Amalie.

Armene sto strake mot Amalie. Da begynte hun å gå mot kvinna. Hun forsøkte å ikke tråkke gjennom skara. For loftsvinduet over var mørkt. Der lå nok sønnen, Jens, og sov. Hun håpet det bare var han.

Så gled hun inn i armene til kvinna. Det runde og myke ansiktet som var innhyllet i silkesvart og slett hår, var deilig å legge kinnet sitt inntil. Varmt og trygt kinn innenfor håret. Når hun sto på steinhella foran døra, da ble de jevnhøye, Amalie og henne. For Siri var nok minst en knyttneve lavere av vekst enn Amalie.

- Jeg har savnet deg, hvisket Siri i øret til Amalie. - Når Berntine besøker oss, så er det som om det er deg da du var yngre.

- Jeg har savnet deg også, hvisket Amalie tilbake.

- Du behøver ikke å si noe, sa Siri, lavmælt. - Jeg skjønner hvorfor du er her.

- Er han …? Amalie måtte svelge klumpen i halsen. Dette var så overveldende, men hun glemte aldri i verden hvorfor hun nå sto i armene til Siri snart midt på natta.

Det svarte, lange håret hennes kilte i ansiktet til Amalie. Hun ristet svakt på hodet.

Lettelsen var så stor. Det var nesten som Amalie måtte smile.

Hun lettet kinnet fra Siri sitt, og så henne inn i de blå øynene.

- Hvorfor smiler du, vennen min? sa Siri til henne.

- Fordi … fordi … da er ikke Johannes alene, klarte Amalie å svare.

Siri tok i hånda til Amalie, og holdt godt tak. Så snudde hun og tuslet inn i bislaget. Amalie fulgte i hælene hennes.

- Liker du Kristoffer? spurte Siri, og la koppen med rykende kaffe inntil leppene.

Amalie satt på en kjøkkenstol på motsatt side av kjøkkenbordet. Fullmånen hang rolig over fjellet Tuva, og lyste opp Kråkholmen ute i havet mot sørvest. Siri hadde også et vindu i motsatte veggen, der vedovnen sto. Mellom sprossene lå dalen oppover, helt opp til Storausskaret, og forbi dette. Aller innerst lå den nakne Rismålstinden med alle stupene rundt.

- Kristoffer? svarte Amalie. - Nei, for å være helt ærlig … så liker jeg ham ikke.

- Men han liker visst deg, vennen min, smilte Siri.

- Det stirrende blikket borer seg inn i meg, og smilet er så tilgjort, nesten mest som et grin, forklarte Amalie, og tok en sup varm og fersk kaffe.

- Er dette fersk kaffe? spurte hun.

- Ja, jeg fikk så lyst til å servere deg fersk kaffe, svarte Siri. - Synes du og jeg fortjener det, nå som jeg har ventet så lenge på Alfred min, og du har ventet på Johannes.

- Jeg smilte til deg fordi jeg var lettet, sa Amalie, og syntes Siri fortjente ei forklaring.

- Lettet over hva? spurte Siri, og ble stor i øynene.

- Lettet over at det ikke bare var Johannes som var igjen oppe i steinbruddet, svarte Amalie.

- Alfred ville ikke gått fra Johannes, smilte Siri. - De er jo så gode venner. Og så er det sikkert greit å være tre når stigene må forsterkes og farlige steiner skal tas ned.

- Tre? måpte Amalie.

- Ja, Kristoffer er der også, svarte Siri. - Alfred kom ned utpå ettermiddagen for å hente mat til folkene i bruddet. Han tok med et halvt brød, litt smør og spekekjøtt. Og så sa han at de nok ble veldig seine.

Amalie dro pusten dypt, og pustet lettet ut.

- Hvordan kunne du tro at Johannes skulle bli værende oppe i bruddet alene utover kvelden, mot natta? spurte Siri. - De pleier jo alltid å være flere ilag oppe i bruddet.

- Nei, jeg tenkte kanskje … nei, jeg vet ikke, stotret Amalie, og tok en slurp kaffe for å slippe å si mer.

Siri la hånda si fram på kjøkkenbordet. Amalie la si oppi. Den var så myk og varm, hånda til Siri Brennsund.

Amalie ville helst ikke se Siri i øynene nå, for det var litt ekkelt å føle på at hun og Alfred hadde det så fint alene i huset, sammen med sønnen Jens.

Men så måtte hun titte i de blå øynene.

- Har dere kranglet? spurte Siri.

- Hvordan kan du vite det? spurte Amalie tilbake, og prøvde å smile litt.

- Jeg kjenner deg, vennen min, svarte Siri. - Du er min beste venn.

Amalie måtte tenke seg litt om. Dette var egentlig for privat til å snakke om. At hun hadde kranglet litt med Johannes var nå én ting, men verre var det måten hun ble behandlet på av Marie.

- Ja, vi var litt uenige da han dro, mumlet Amalie, og tittet ned i kaffen sin. - Dette må du ikke si til ei levende sjel. Lover du?

- At dere kranglet? smilte Siri. - Det gjør da Alfred og jeg av og til også. Sånn er det vel mellom ektefolk.

- Nei, dette jeg skal si deg … nå … tror jeg, nølte Amalie, og tenkte seg godt om. Det var vel best å si det rett fram. - Marie i Tussvika behandler meg ufint.

Da ble Siri morsk i blikket, og rynket panna.

- Hvorfor det? spurte hun, bestemt.

- Fordi … jeg vet ikke helt, svarte Amalie. - Men hun synes visst ikke jeg er av fint nok folk for sønnen Johannes.

- Du?! måpte Siri, og dempet seg litt. - Du, den vakreste jenta i mils omkrets?

Amalie bestemte seg for ikke å forklare mer. Dette ble for privat. Og Marie hadde i klartekst pålagt henne ikke å nevne noe om det overfor andre.

- Takk, kanskje hun er sjalu på meg, smilte Amalie, avvæpnende.

- Det høres ikke rimelig ut, sa Siri. - Det mørke håret ditt med de fine bølgene, og de mørke øynene. Jeg synes du er nydelig. Marie kan vel ikke se det annerledes enn at hun er kjempeheldig som har fått deg til svigerdatter.

Amalie tok heller en slurk halvvarm kaffe.

Siri spratt opp, grep kjelen på ovnen, og skjenket litt varmt oppi til Amalie.

- Dette må du ikke si til noen, sa Siri, satte kjelen tilbake på ovnskanten, og satte seg. - Jeg er … jeg er sjøsame.

- Så fint å høre, smilte Amalie. - Det visste jeg ikke.

- Nei, men det visste Anna Skånland ute hos kjøpmannen på Leines da jeg traff henne i vinter, forklarte Siri. - Hun er jo høy i forhold til meg, og så ned på meg. Den pene frua med den fine hatten sin.

- Lensmannsfrua? svarte Amalie. - Hun skal nå alltid være så mye finere enn alle andre.

Siri ble stille ei stund, ble sittende og tenke. Så fortsatte hun.

- Hun kalte meg "lappkjerring", og sa jeg spredte lus og lort etter meg, snufset Siri.

- Den trollkjerringa! sa Amalie, og kjente at hun ble varm i ansiktet. Bestemt satte hun kaffekoppen ned på bordflata. - Hun skulle hatt juling!

- Nei, du må ikke si sånt, sa Siri, stor i øynene. Hun tørket tårer fra kinnene sine. Det var nok tungt å fortelle dette hun hadde båret på.

- Nei, vi blir vel straffet bare vi tenker sånn, mumlet Amalie. - Du er ei veldig vakker kvinne. Nydelig og snill, og nett. Ingen andre er som deg.

- Takk for fine ord, sa Siri. - Alfred sier ofte at han elsker meg.

- Der ser du, smilte Amalie. Nå passet det kanskje fint å slippe sin egen hemmelighet. - Du svarte meg ikke. Lover du ikke å si dette til noen andre? Heller ikke til Alfred?

- Ja, jeg lover, smilte Siri, litt rød i øynene. - Er det noe med Johannes?

Amalie måtte virkelig ta tilfart.

- Nei, det har ikke med ham å gjøre. Men det har med meg å gjøre. Dette er litt vanskelig. Du må love å fortsette å være vennen min.

- Det var da svært, svarte Siri. - Du kan skjønne vi skal være venner for bestandig. Det kan du stole på. Ingen ting skal få ødelegge mellom oss.

Siri lente seg framover bordet, for å komme nærmere Amalie. Hun var spent, og hvilte øynene i Amalie sine.

- Takk, snille Siri. Du skjønner … det er sånn at … jeg er av taterslekt, nesten hvisket hun, og kikket opp mot taket. Det var vel over der Jens lå og sov nå?

- Han sover godt, sa Siri. - Etter en lang tur på havet. Det ble seint før han kom hjem.

Hva var nå dette? Hvordan kunne det henge sammen?

- Var han ikke sammen med Berntine i kveld? spurte Amalie.

- Berntine? svarte Siri. - Nei, hun var innom, men snudde da Jens ikke var hjemme.

- Sa hun hvor hun skulle? spurte Amalie.

- Nei, men hun skulle vel hjem til dere, antar jeg, svarte Siri. - Er det noe som er galt med det?

Her var det noe som ikke stemte helt. Berntine var jo altfor lenge borte til at hun bare hadde gått rett hjem igjen.

- Sikkert bare jeg som engster meg for mye, sa Amalie, og prøvde seg med et smil. Hun holdt fortsatt i den varme hånda til Siri.

- Berntine er jo ei stor jente nå, sa Siri. - Kanskje hun bare tok seg en liten tur oppover dalen, det er jo så fin skare nå.

Hva skulle Berntine gjøre oppe i Brennsunddalen? Hun kunne jo like gjerne ha sittet på bergene og speidet utover havet etter Jens.

- Er det bra mellom Jens og Berntine? spurte Amalie. - Berntine vil ikke snakke så mye om det.

- Det tror jeg, smilte Siri. - Jens vil heller ikke si så mye. Men sånn er jo gutter.

Siri ble bare sittende og holde i hånda til Amalie. Øynene hennes var så blå og klare. Det var som om Amalie kunne svømme inn i dem.

I ovnen knitret det friskt nå. Kaffekjelen sydet forsiktig på ovnstoppen. Det duftet herlig kaffe i hele kjøkkenet.

- Tater, sier du? mumlet Siri, med ei alvorlig mine. - Er du sikker på det?

Der kom det. Nå var det for seint. Hjertet til Amalie banket fortere. Hun burde ikke sagt noe. Smilet til Siri ble borte.

- Ja, pappa er tater, sukket Amalie. - Men mamma og pappa er bofaste, og pappa arbeider som fisker og gardbruker i Bud. Det er mange grunner og mye fisk i Hustadvika.

Da dro Siri forsiktig opp smilet sitt igjen.

- Søte, fine Amalie, sa hun. - Jeg skal ikke si det til noen. Men du kan være stolt. Slik jeg kjenner taterne, så er de gode håndverkere og hovslagere. Det er et dyktig folkeslag. Og hyggelige og snille. Og så har jeg hørt at de er flinke til å synge. Pleier du å synge?

Det hadde ikke Amalie tenkt på. Hun pleier ofte å nynne, i alle fall. Liker i grunnen sang og musikk.

- Bare når jeg er alene, eller sammen med Johannes eller ungene mine, svarte Amalie. - Men ikke når Marie hører det. Hun fortjener ikke å høre meg synge.

- Jeg er veldig glad i deg, Amalie, smilte Siri. - Du kunne gjerne vært i slekt med mannen i månen, for den del. Det ville ikke forandret noe, uansett. Du er den samme, gode jenta og vennen min. Men ble du skuffet da jeg fortalte min hemmelighet?

- Din hemmelighet? kom det fra Amalie.

- Ja, at jeg er sjøsame? forklarte Siri.

- Nei, det er jo bare spennende, smilte Amalie. - Du er jo Siri, og kunne gjerne vært i slekt med mannen i månen. Jeg er veldig glad i deg, uansett.

Da reiste Siri seg og gikk rundt bordet, bak Amalie. Hun la armene over brystet hennes, og klemte kinnet inntil Amalie sitt.

- Vi skal holde sammen, du og jeg, hvisket Siri. - Ingen ting skal få ødelegge det. Ingen ting.

Amalie la hånda på kinnet til Siri, og strøk forsiktig innunder håret. Huden hennes var så silkemyk.

- Sover alle hjemme hos deg? hvisket Siri.

- Sover? Ja de sover, alle sammen, hvisket Amalie tilbake.

- Enn hvis minstejenta våkner? hvisket Siri. - Hvem passer på henne, da?

- Berntine er jo hjemme, svarte Amalie, lavmælt.

- Hva med Marie og Nikolai, da? spurte Siri.

- Jo, de ligger vel også og sover.

- Enn hvis noen av dem kommer ned og oppdager at du er borte? Hva skjer da? hvisket Siri.

Det var jo sant. Ingen kunne vel vite at Amalie var dratt over til Siri i Brennsund.

- Jeg må nok gå tilbake nå, svarte Amalie. - Du har jo rett.

Hun reiste seg fra bordet.

- Takk for kaffen, sa hun. - Det var deilig med fersk kaffe.

Så tok hun rundt Siri, og holdt henne inntil seg. Siri var så mye lavere at nesa til Amalie landet oppå hodet hennes. Amalie la hånda på kinnet hennes, og klemte henne inntil halsen og brystet sitt. Siri la hånda på det ene brystet til Amalie, og klemte forsiktig.

- De er store, brystene dine, sa hun.

Da tok Amalie på skuldrene til Siri, og møtte blikket hennes.

Brått satte Siri i å le, Amalie måtte også le. Hele greia var så intim og tett at det nesten ikke passet seg. Det var så utrolig deilig å ha ei så god venninne som Siri Brennsund.

Amalie snørte skinnskoene på seg igjen, åpnet døra og skulle til å gå utenfor. Kaldgufset krafset rundt leggene og ville oppunder kjolen.

Hun snudde seg og smilte til Siri som sto like ved henne, før hun spratt ut på steinhella.

Etter to-tre skritt på skara, hørte hun stemmen til Siri igjen.

- Så du fremmedkaren?

Amalie snudde seg. Der sto Siri på dørstokken, med det gylne lyset fra kjøkkenet bak seg.

- Fremmedkaren? spurte Amalie.

- Ja, han som rodde ut i en liten båt, forklarte Siri. - Han forsvant rundt odden, og det så ut til at han hadde tenkt seg mot Helnessund.

- Nei, jeg har ikke sett noen fremmedkar, svarte Amalie. - Og jeg har heller ikke sett noen ro forbi.

- Så rart, svarte Siri. - Ja, ja, vi henger jo ikke i vinduene hele tida.

Så lo hun klukkende der hun sto. Hun var lavmælt, for over lå jo Jens og sov.

"Fremmedkaren", tenkte Amalie. Hvem kunne nå det ha vært?

- Hvordan så han ut? spurte hun.

- Jeg så ham ikke så veldig nært, svarte Siri. - Men han hadde visst langt hår helt ned til skuldrene. Det virket svart, men så var det jo begynt å mørkne godt da. Nå må du skynde deg hjem før de blir redde for deg. Jeg skal si til Johannes at han må gå rett hjem til deg, straks han kommer ned fra Storausa.

- - -

Glasset er så bølgete! Amalie spretter opp og legger ansiktet inntil vindusglasset! Hvem i all verden var dette?! Han ble borte nesten før Amalie la merke til ham!

Fort letter hun på lampeglasset og skrur ned veiken i oljelampa for å kunne se bedre ut i det kaldblå mørket!

Enn om det er noen som vil stjele hesten? Eller andre dyr?

Lynraskt løper Amalie over kjøkkengulvet og stirrer ut vinduet i sørveggen! Stranda ligger fredelig og blåkald. Ingen fremmed båt ligger der.

Fort griper hun tollekniven som ligger i kjøkkenskuffa, løper ut i bislaget, og stikker føttene i skoene. Kofta glemte hun, men den har hun ikke tid til å hente. Hun letter på døra så stille hun kan, og lister seg utenfor.

Det er hardt tråkket sti bort til fjøset. Hjertet hamrer i brystet. Dette burde hun ikke gjort alene. Hun burde hatt Berntine med seg, eller kanskje Nikolai. Men før de hadde fått summet seg oppe på loftet, og hadde fått hevet på seg klær, så ville vel fremmedkaren vært forsvunnet.

Sakte lister hun seg mot fjøset, før hun skjønner at hun bør holde litt avstand. Han har jo ingen fluktmuligheter, annet enn å løpe inn i kløfta bortenfor jordet. Og der blir det snart stopp.

Derfor går hun ut av tråkket, men her knaker det fælt i skara. Kanskje best, det, så blir fremmedkaren varslet og skjønner at han er oppdaget.

Likevel lister hun seg i en stor bue rundt låvebrua. Han kan stå bak fjøset.

Da hun endelig er kommet så langt opp at hun ser hele fjøsveggen, står det ingen der! Kyrne er stille inne i fjøset. Da kan han ikke være der, heller.

Skal hun løpe tilbake til huset? Hvis det er en tjuv som lurer rundt i Tussvika, så har hun ikke så mye å stille opp med mot ham. Annet enn kniven.

Nei, hun kan alltids løpe tilbake hvis han ser truende ut.

Sakte lurer hun seg nærmere fjøset! Kniven holder hun i hånda foran seg! Kniper hardt rundt skaftet!

Snart kommer hun inn i skyggen fra fjøset. Der bak er det enda mørkere! Håret reiser seg på de bare armene! Det suser i ørene! Dette er så nifst!

Skara brister stadig under føttene, og hun faller gjennom. Det bråker fælt.

Sporene til fremmedkaren ender litt ut fra hjørnet på fjøset. Da var det kanskje sånn at han brått oppdaget lys i vinduet på kjøkkenet, og at det satt noen innenfor? Så ble han redd og bråsnudde?

Ja, sånn må det ha vært. Akkurat sånn. Hun studerer sporene. Stikker føttene sine oppi. Det er store sko han har hatt.

Forsiktig lister hun seg etter sporene. Der har han stanset, helt inntil fjøsveggen!

Ei tydelig grop i snøen inntil veggen viser hva han har gjort. Den fremmede har tisset inntil fjøsveggen!

Sporene fortsetter bort fra fjøset, og inn i den bratte kløfta innerst i Tussvika. Hun kan følge litt etter, men inn til Trollknatten går hun ikke. Den bratte knatten står rett opp innenfor jordet, som et lite fjell som ikke rakk å vokse seg større før sola fikk trollet til å sprekke.

Hun kommer ut i måneskinnet igjen. Her er det lett å se sporene. Han må ha gått i sine egne spor. Alle sporene etter sko går bort fra gården. Ikke et eneste ett peker ned mot gården.

Brått svinger sporene. Han har kommet ned fra stupet over mot Luskløfta! Hvordan kan det ha gått an? Det er jo stupbratt og umulig å komme seg over til Luskløfta. Det går bare å komme dit med båt ut fra Tussvika.

Sporene stopper rett i bergveggen! Men han er ikke der! Det er ingen i slutten av sporet! Bare det høye stupet som går rett til himmels!

Da merker hun det. Så rart! Siste sporet står litt ut fra berget, men det neste sporet som ville vært der han gikk … det neste sporet … det kunne vært inni berget!

Hva om det er sant som de sier? At troll og underjordiske bor i berget?

Det går kaldt nedover ryggen hennes! Hun fryser, og hakker tenner! Det er som om hele kroppen vil fryse til is! Det stikker i huden på armene! Iskald trekk lurer seg rundt de bare leggene hennes, og smyger opp under kjolen! Hun har jo heller ikke kofta på seg, bare kjolen!

Fort snur hun og går tilbake i sine egne spor. Hun må få Nikolai med seg når det blir dagslys igjen. Kanskje han vet hvordan det kan ha gått til?

- - -

Et fryktelig rop gjallet mellom bergveggene! Det knakk i knærne til Marie borte ved kjøkkenovnen! Hun bråsnudde seg og så på Amalie!

- Noen skal dø i dag, sa hun, med skjelvende stemme!

Utenfor var det begynt å mørkne. Februarkulda var isnende, og nordavinden feide inn fra Vestfjorden. Snøfokket pisket mot husveggene og mot kjøkkenvinduet. Det var ikke mulig å se havet nedenfor gården. I grunnen var det ikke mulig å se noen ting. Bare fokksnøen når den føk forbi vinduet og fikk et strøk gyllent lys fra oljelampa før den feide videre mot Brennsund.

Den lille gården i Tussvika lå fryktelig alene når uværet herjet.

- Mamma, hva slags lyd var det? spurte Johanna, jentungen som for et par dager siden fylte fem.

- Døden, svarte Marie, og skranglet med ovnsringene på vedovnen. Det freste iltert i ildmørja, og glør føk opp i lufta mellom hendene hennes.

- Er det sant, mamma? spurte Johanna, og satte seg i fanget til Amalie ved kjøkkenbordet.

- Jeg vet ikke, svarte Amalie. - Kanskje det bare var et dyr som ropte ute i uværet.

- Et dyr? mumlet Marie, med ryggen til. - Det finnes ingen dyr i Tussvika som roper i dødskampen. I alle fall ingen dyr fra denne verden.

- Hva mener farmor? spurte Johanna.

Da kom Johannes tuslende ut fra stua.

- Du må ikke skremme ungene, mamma, sa han, og ble stående og se på Marie.

Da ropte det grusomt ute i snøfokket igjen!

Johannes smilte til mammaen sin.

- Det er bare ei hegre som sitter inne ved bergene og klager over styggværet, forklarte Johannes.

- Jeg har ikke sagt at det var noe annet, Johannes min, svarte Marie. - Men hegra klager ikke bare fordi hun liker det. Du vet hva sånt dødsmål betyr?

- Overtro, lo Johannes. - Bare overtro, mamma. Husker du sist vi hørte den. Hvem lå død nede i fjæra da?

- Ingen, svarte Marie mutt. - Ingen i Tussvika. Men husker du hvem som ble funnet i Luskløfta, mellom bergene?

Da ble Johannes stående. Han tørket av seg smilet.

- Ja, ja, mumlet han. - Kom, Johanna, så går vi inn i stua til de andre. Mamma må hjelpe farmor med flatbrødene.

- Hvem var det som lå i Luskløfta? spurte Johanna, og tok pappaen sin i hånda.

Ut på natta stilnet det. Det fryktelige uværet dro videre innover Folda. Amalie kysset Johannes på munnen, og dro på seg kjolen. Den var iskald, så kald at det kunne hengt istapper fra den. Men hun ville ikke ha den hengende nede i stua. For da måtte hun gå ned i stua for å kle på seg.

Nede var Marie allerede i gang med kaffekoking.

Johannes sov så tungt på arma til Amalie denne morgenen. Arbeidet i glimmerbruddet i Storausa var tungt. Hun lurte hånda ned og kjente etter. Han var stiv, som han ofte pleide å være.

- Du er så varm og myk, hvisket han til henne. - Har du lyst?

- Tør vi det? hvisket hun i øret hans. - Enn hvis jentene kommer?

- Da slutter vi bare, humret han. - Kan du skreve litt for meg?

Hun hadde lyst, i alle fall nå når hun tenkte på det. Fort skrevde hun til ham. Johannes krøp opp på henne.

Han stanget litt skjevt. Da strakk hun hånda ned mellom seg og ham, og rettet litt. Da gled han inn. Dypt inn. Det var så deilig å våkne til de pirrende følelsene i underlivet.

Da tok det i dørhåndtaket! Et lite hode tittet inn. Det lange og lyse håret lå i litt uryddige bølger over skuldrene.

- Kan jeg få ligge i senga hos dere? spurte hun, med tynn og bedende stemme.

- God morgen, lille venn. Vi må stå opp nå, sa Johannes. - Kan du gå ned og hjelpe farmor litt? Da blir hun kjempeglad.

- Ja, det kan jeg, svarte Johanna, og smilte søtt. Så dro hun igjen døra etter seg.

Johannes gled ut og la seg ved sida av Amalie.

- Det gjør ikke noe, hvisket Amalie. - Vi kan gjøre det i kveld, kanskje oppe på låven.

- I kulda? humret kjæresten hennes.

- Ja, i kulda, smilte hun, og nappet litt i håret på brystet hans. - Vi kan jo ha på oss oventil, og herje litt som dyr.

- Som dyr? smilte Johannes. - Ja, vi leker dyr. Ville og gale dyr.

- Tullebukk, fniste Amalie, og lugget litt i håret på brystet.

- Au! sa han.

- Du kan få nappe litt i håret mitt, sa Amalie.

Johannes løftet hånda og tok tak i litt av håret til Amalie.

- Nei, ikke det håret, fniste hun.

Han strakk hånda ned under dyna, og fant fram. Men han bare strøk forsiktig over.

- En venn av meg som er sjømann, har vært under ekvator et sted og sett aper leke, sa han. - Vet du hvordan de hilser på hverandre i flokken?

- De sier vel ikke "god dag", antar jeg? svarte Amalie.

- Hannen går inn i henne og gjør det et par ganger, forklarte Johannes. - Mens de andre ser på. Og så er de ferdige med å hilse.

Johannes sa så mye rart.

- Du lyger, sa Amalie.

- Nei, den gamle vennen min visste akkurat hva han snakket om, sa Johannes. - Jeg har hørt det fra flere andre sjøfolk også. Nå husker jeg ikke helt i hvilket land disse apene lever.

Amalie tenkte seg litt om. Johannes var litt artig og oppfinnsom.

- Du hilste på meg i morges, smilte hun til kjæresten sin, og ga ham et kyss. - Nå er vi vel ferdige med å hilse for denne gangen. Førstemann opp!

Under frokosten tok Berntine plutselig på arma til mammaen sin.

- Kan jeg gå en tur ned i fjæra når vi har spist? spurte hun. - Det pleier å se annerledes ut i tangvollene etter sånt uvær. Kanskje jeg finner en skatt?

- Klart du kan, svarte Amalie. - Kanskje jeg skal bli med deg?

Berntine nikket til henne, og tok ei tugge til av brødskiva. Det ville bli godt å få luftet hodet litt, så kanskje hun i alle fall for ei stund slapp unna de dumme ordene til Marie.

- Du kan nå heller gå i fjøset enn å kaste bort tida nede i fjæra, Amalie, sa Marie, og så alvorlig i øynene til svigerdattera si.

- Jeg går i fjøset etterpå, svarte Berntine. - Vi blir ikke lenge nede i fjæra.

- Ja, ja, svarte Marie, uten å si noe mer.

Hun klappet de tre andre jentene vennlig på hodet, og smilte til dem. Det var liten tvil om hvem av jentene Marie likte best. Berntine var ikke blant dem.

Det ble stille rundt bordet. Johannes og Nikolai satt mest og kikket ut vinduet og opp mot fjøset. Det hadde pakket seg godt med snø oppetter fjøsdøra.

Nede i fjæra var tangvollen kastet et godt stykke lenger opp og rundt naustet. Berntine ruslet langs etter tangvollen og pirket nedi med en stav. Amalie dro unna tang som hadde lagt seg foran naustdøra.

- Mamma! ropte Berntine, plutselig. - Mamma! Kom hit!

- Hva er det?! ropte Amalie tilbake.

Da pekte Berntine ut mot de bratte bergene på nordsida av Tussvika.

Amalie la hånda over øynene og speidet utover.

Der! Der ute lå det noe i tangvasene! Når de store dønningene trakk seg tilbake, kom han tydelig fram!

Hun slapp spaden og begynte å løpe i de tunge lærstøvlene!

- Kom Berntine! Vi må se om det er liv!

- - -

Oppe på låvebrua lå han. Ansiktet var fordreid i smerter. Fingrene var fortsatt knytt. Ut av den ene hånda stakk det en tangvase.

Berntine sto tilbake ved hushjørnet og holdt de tre minstejentene inntil seg.

Johannes og Nikolai var våte til knærne. Amalie var våt helt opp til midt på lårene. Den isnende nordavinden stakk som kniver gjennom ullstrømpebuksa. Amalie hakket tenner og slo floke.

- Hva sa jeg? kom det fra Marie. - Hva var det jeg sa?

Ingen svarte henne. Amalie ville i alle fall ikke si noe, når ikke de andre gjorde det.

- Det blir ikke arbeid i steinbruddet i dag, mumlet Johannes, og kikket på Nikolai. - Vi to får ro han Petrus over til Helnessund, og varsle lensmann Eilert Skånland.

- - -

Ovnen spraker friskt. Men Amalie fryser like mye. Det er som om ovnen ikke vil gi mer varme nå.

Det var så ufyselig, det hun så. En kar som lusket rundt gården i Tussvika. Og som ikke ville bli sett. En som bare ble borte, som forsvant i ingen ting.

Hun drar kofta på seg. Da får hun enda mer gåsehud nedover armene. Så går hun bort til vinduet i sørveggen og titter ut. Månesølvet ligger skjelvende helt inn til fjæra i Tussvika. Det er over midnatt nå. Og hun går og venter og venter. Aldri om hun vil legge seg til å sove nå. Aldri. Ikke før han er kommet hjem igjen. Og før hun har kysset ham og sagt unnskyld for det hun sa før han dro.

Hvorfor har ikke Siri sendt ham hjem? Hun lovet jo å gjøre det når han kom ned fra bruddet. Han kan vel umulig være der oppe ennå? De hersens stigene kan de vel spikre sammen i dagslys, hvis de ikke rakk å bli ferdige.

Det murrer litt i hodet hennes. Hun kjenner at hun blir litt sint over at han absolutt må holde på sånn utover nettene. Nå vil hun ha ham hjem. Det blir lite søvn på ham før han må opp igjen. Å holde på sånn, det er slett ikke sunt.

Amalie går inn i stua og setter seg forsiktig i gyngestolen. Sakte gynger hun fram og tilbake, akkurat så lite at det ikke knirker mot gulvet.

Ovnen i stua er kald. Hun har ikke orket å holde varme i den også.

Men … det er jo første natta han er så sein. Aldri før har han vært så sein. Det går ikke an å være sint på ham. Johannes vil jo bare det aller beste for henne og jentene. Det er veldig urettferdig å være sint på ham. Kjæresten hennes sliter jo for at familien hans skal ha det bra. Og for at de skal få det enda bedre, når de en gang kan kjøpe seg sin egen gård, kanskje i Brennsund, som naboer til Siri og Alfred. Eller kanskje i Storvika, men da må de sette huset og fjøset der ordentlig i stand.

Det gjør vondt i magen. Vinduene er så mørke, selv om månen skinner innover gulvet. Mørke og dystre vinduer. Hun som aldri pleier å være mørkeredd, nå kjenner hun på en frykt for den fremmede som tuslet rundt husene. Og for kjæresten som hun så gjerne vil ha hjem nå. Det kan plutselig stå et ansikt og glane inn i stua. Eller inn i kjøkkenet. Et fremmed ansikt.

Forsiktig knepper hun fingrene. Og kremter lavt.

- Kjære gud, la Johannes komme hjem nå, hvisker hun, med lukkede øyne. - La ham komme hjem nå. Du vet jo at jeg elsker ham så høyt. Han ga meg et nytt liv da han hentet meg i Bud, ved Molde. La ham komme hjem nå. Amen.

Sakte åpner hun øynene igjen. Marsnatta er på hell nå. Det er en aning lysere ute enn for litt siden. Men fortsatt kaldblått og stjerneklart.

Så rusler hun ut på kjøkkenet igjen. Ytterst forsiktig åpner hun ovnsdøra, og legger innpå et par kubber til. Det har minket i stabelen nå.

Hun setter seg ved kjøkkenbordet. Lukker øynene. Og håper. Ønsker. Nå må han komme hjem.

Sakte åpner hun øynene og kikker ut mellom sprossene, mot fjøset.

Der! Noe avlangt forsvinner inn på låven! Og bakerst går Kristoffer! Fra glimmerbruddet i Storausa! Det er mørkt ute, men ikke mørkere enn at hun kjenner den brede hatten, det smale ansiktet og det halvlange håret til Kristoffer igjen.

Endelig! Endelig er han tilbake!

Kristoffer forsvinner inn på låven.

Så var det sånn, da. Johannes fikk Kristoffer med seg, og så bar de med seg gamle materialer fra stigene i steinbruddet. Johannes ser gagn i det meste. Nå skal vel stigerestene bli til fyringsved. Stakkars, stakkars, Johannes. Han sliter så godt han kan, og tenker alltid på dem som venter hjemme.

Hun legger ansiktet mot glasset for å se enda bedre.

Da kommer de ut igjen. Johannes legger igjen låvedørene, og setter slåen i.

Så rusler de begge ned låvebrua og svinger mot huset. Amalie skal varme all middagsmaten som er igjen. Kristoffer skal også få spise. Det er nok av både fisk og poteter etter middagen.

Men … det er jo ikke Johannes som går sammen med Kristoffer!

Det er Alfred!!