INNHOLD

INNLEDNING

Hva er egentlig dramaturgi?

GRUNNHISTORIEN

Hvorfor forteller vi historier?

Historien om lille Njål

Fortellingens byggesteiner

Hva vil folk si?

Malens begrensninger

GRUNNHISTORIEN MULTIPLISERT

Riget

Fortelling og betydning (I)

Kjærlighetskarusellen

Rashomon-effekten

Når hovedpersonen ikke er hovedpersonen

GRUNNHISTORIEN REVERSERT

Odysseen

Aristoteles vs. Hollywood

Ibsens retrospektive metode

Men er det helt, helt sikkert at et drama ikke kan basere seg på nysgjerrighet alene?

GRUNNHISTORIEN PULVERISERT

Det besværlige gangsterlivet

Fortelling og betydning (II)

SCENENS ANATOMI I: DRAMAET SOM WIENERVALS

Standard filmmanusformat

Den lille dramaturgien

SCENENS ANATOMI II: DJEVELEN ER I DETALJEN

Vil du høste, må du så

Identifikasjon: Beundring eller medlidenhet?

Tre gylne regler

FIKTIVE KARAKTERERS PSYKOLOGI

«Tredimensjonale karakterer»

Hva gjør en karakter troverdig?

Drama er handling, men å snakke er også en handling

Sannhetens øyeblikk

URKREFTENE: ARKETYPENE

Jungs arketyper

Freuds arketyper

Arketypiske rollefigurer – eller bare klisjeer?

Eventyrenes arketyper

SJANGERKUNNSKAP – EGENTLIG UNYTTIG, MEN HELT NØDVENDIG

Cowboyer og romvesener

Karakterbasert eller plotbasert?

HVEM OPPFATTER HVA OG HVORDAN?

Hvor mye av virkeligheten oppfatter vi?

Om form og innhold i dramatikk for små barn

Adapsjoner på tvers av plattformer

GRUNNHISTORIEN PÅ VRANGEN

Det publikum egentlig ler av

Helten som komisk karakter

«Gjengangere» på vrangen

INGEN KOMMER UNDAN POLITIKEN

Si det som det er: Eksplisitt budskap

Lat som det er en lek: Implisitt budskap

Snakk om noe helt annet: Metaforisk budskap

Provokasjon som virkemiddel

Fortelling og betydning (III)

ETTER «THE END»

Utviklingshelvetet

UTVALGT LITTERATUR

INNLEDNING

Det begynte med en fattiggutt som ble kalt fille-Per. Da fille-Per klarte å forhindre et postran og fanget de tre ranerne, fikk han gifte seg med prinsessa i kongeriket.

Dette er historien i det som er mitt første dramatiske verk. Rettskrivingen var tvilsom og verket var rikt illustrert med skisser til kostymer og scenografi. Jeg var fem år.

Dramaturgi hadde jeg naturligvis aldri hørt om, men enten det var intuisjon eller etteraping av kjente forbilder, hadde jeg gitt historien en klassisk dramatisk struktur: En underprivilegert hovedperson får kastet på seg et problem han har få forutsetninger for å løse, men han klarer brasene og får en belønning til slutt.¹

Interessant er det også å merke seg at historien sto i den gamle fortellertradisjonen etter folkeeventyrene, med en Askeladden-aktig hovedperson. Den hadde også mer moderne litterære referanser. De tre postranerne var tydelig inspirert av røverne i Kardemomme by, og selve postranet var hentet rett ut av dagsaktuelle nyhetssendinger.

Min skjebne viste seg å være beseglet. I de seks følgende decenniene har jeg diktet historier for film, tv, teater, romaner og tegneserier. Denne boka er et forsøk på å oppsummere hva jeg har lært om å fortelle historier, slik jeg også har forsøkt å formidle erfaringene videre til mine bachelorstudenter ved NSKI høyskole.

Eksemplene i boka er hovedsakelig hentet fra dramatikken, for det er den litterære sjangeren hvor det er aller viktigst med en stram fortellerstruktur. Så langt min erfaring rekker, er imidlertid de fleste dramaturgiske prinsippene gyldige uansett hvilket format, medium og sjanger man vil fortelle i. Romanforfattere vil ha like stor nytte som dramatikere av å forstå hvilke mekanismer som driver en historie. Dessuten journalister, tekstforfattere, taleskrivere og konsulenter, blant andre. Og produsenter og forleggere.

For ikke å snakke om alminnelige lesere og seere, som bare er nysgjerrige på hvorfor de ble så grepet av nettopp den scenen eller det avsnittet i en historie.

Hva er egentlig dramaturgi?

I denne fremstillingen legger jeg til grunn en helt generell definisjon: Dramaturgi er en strategi for å formidle et budskap gjennom en fortelling. Med andre ord: Dramaturgi er kunnskapen om å ordne fortellingens elementer slik at effekten på publikum blir mest mulig i samsvar med forfatterens intensjoner.

Selv om mange prinsipper jeg behandler er relevante for all historiefortelling, skal jeg i eksemplene hovedsakelig ta for meg skrevet drama for film, tv og teater. Det vil si at jeg ikke går inn på dramatikk som tar utgangspunkt i performative og visuelle uttrykk eller i postdramatisk teori.

Jeg tar heller ikke for meg drama utenfor den vestlige kultur kretsen, som f. eks. klassisk indisk drama, som har røtter fra før vår tidsregning, eller tradisjonelt japansk teater. Disse teaterformene kan jeg for lite om.

For mange er «dramaturg» en mystisk yrkestittel, men en dramaturg er rett og slett en som har kunnskap om virkemidlene i et gitt medium, og som kan bidra til at et verk kommuniserer best mulig med målgruppen. I bransjer utenfor underholdningsindustrien ville dramaturgens jobbtittel kanskje ha vært kommunikasjonsrådgiver.

Selve ordet dramaturgi er satt sammen av det greske ordet for handling (drama) og en avledning av ordet for prosjekt eller virksomhet (ergon). Begrepet eksisterte ikke i det gamle Hellas, men ble introdusert av den tyske dikteren Gotthold Ephraim Lessing på 1700-tallet. Han var kjent som en kritiker av den franske klassisismens strenge formelle regler for hvordan et drama skulle bygges opp og fikk betydning for framveksten av den tyske romantikken.² Siden har idealene for hvordan et drama skal utformes, tatt mange forskjellige retninger. Tilhengere av ulike tendenser og ideologier har fylt begrepet dramaturgi med innhold som har passet med deres egne behov og preferanser.

Selv om dramaturgi ikke må forveksles med diktning, er kunnskap om ulike virkemidler helt nødvendig for diktere. Går du med en forfatter i magen, så les gjerne boka tvers igjennom, men ikke bruk den som en oppskriftsbok. Bruk den heller som en sjekkliste etter at verket har begynt å ta form: Er det noen skruer som kan strammes i maskineriet, slik at effekten på publikum blir sterkere?

Den greske filosofen Aristoteles (384 – 322 f. Kr.) har blitt stående som den første som systematisk studerte hvordan et drama kan få størst mulig effekt på publikum, og mange har siden utdypet, fortolket og motsagt ham. Denne boka er en versjon av Aristoteles’ poetikk³ for det 21. århundret, sett gjennom mitt gemytt, farget av mine referanser, preferanser, kolleger og erfaringer. Men forfattere arbeider på ulike måter. Innfallsvinkler og betraktninger som er til hjelp for én forfatter, kan fremstå som forvirrende eller irrelevante for en annen. Jeg står i gjeld til mange før meg, og alle som har interesse for dramaturgi, vil ganske sikkert finne likhetstrekk med andre fremstillinger. Noen av de fremstillingene som har gitt mest mening for meg, fins i en litteraturliste bakerst i boka.

Til sist en takk til alle kolleger som har bidratt med innspill og råd i skriveprosessen, enten de har vært aktivt til stede eller de har kommet til meg gjennom erindringer om gode, dårlige og lærerike prosesser. Og ikke minst en takk til mine studenter ved NSKI høyskole, som har vært prøvekaniner for mye av det som står i denne boka.

Når jeg behandler eksempler fra film, teater og tv utover i boka, er det ikke til å unngå at jeg røper mye av handlingen. Hvis leseren ønsker en uhildet opplevelse, må leseren sørge for å lese eller se dramaene på forhånd. Her er en liste over de verkene som er mest utførlig beskrevet:

«Hva vil folk si?» (spillefilm, manus Iram Haq 2017)

«Peer Gynt» (skuespill, manus Henrik Ibsen 1867)

«Riget» (tv-serie, manus Lars von Trier/Niels Vørsel 1994)

«Kjærlighetskarusellen» (skuespill/film, manus Arthur Schnitzler 1897/Max Ophüls 1950)

«Rashomon» (spillefilm, manus Akira Kurosawa/ Shinobu Hashimoto 1950)

«Mary Poppins» (spillefilmmusikal, manus P. L. Travers/ Bill Walsh/Don DaGradi 1964)

«Gjøkeredet» (spillefilm, manus Ken Kesey/Lawrence Hauben/ Bo Goldman 1975)

«Odysseen» (episk dikt, manus Homer ca. 800 f. Kr.)

«Kong Ødipus» (skuespill, manus Sofokles 450 f. Kr.)

«Gjengangere» (skuespill, manus Henrik Ibsen 1881)

«Tystnaden» (spillefilm, manus Ingmar Bergman 1963)

«Pulp Fiction» (spillefilm, manus Quentin Tarantino/Roger Avary 1994)

«Cloud Atlas» (spillefilm, manus David Mitchell/Lana Wachowski/Lilly Wachowski/Tom Tykwer 2012)

«Tusen og en natt» (eventyrsamling, ukjente forfattere fra ca. 750)

«Den syngende detektiven» (tv-serie, manus Dennis Potter 1986).

«Jeppe på berget» (skuespill, manus Ludvig Holberg 1722)

«Big Business» (kortfilm, manus H. M. Walker/Leo McCarey 1929)

«Tootsie» (spillefilm, manus Larry Gelbart/Don McGuire/ Murray Schisgal 1982)

«Manndattera og kjerringdattera» (folkeeventyr, nedtegnet av P. C. Asbjørnsen 1843)

«Den spanske flue» (skuespill, manus Franz Arnold/Ernst Bach 1913)

«Casino Royale» (spillefilm, manus Neal Purvis/Robert Wade/ Paul Haggis 2006)

«Folk og røvere i Kardemomme by» (roman/skuespill, manus Thorbjørn Egner 1955)

«Macbeth» (skuespill, manus William Shakespeare 1606) «Slaget om Alger» (spillefilm, manus Franco Solinas 1966)

«La elva leve»/«Ellos eatnu» (spillefilm, manus Ole Giæver 2023)

«Casablanca» (spillefilm, manus Julius Epstein/Philip Epstein/ Howard Koch 1942)

«Distrikt 9» (spillefilm, manus Neill Blomkamp/Terri Tatchell 2009)

«Ringenes herre» (spillefilmtrilogi, manus J. R. R. Tolkien, Fran Walsh, Philippa Boyens, 2001-2003)

«Mens vi venter på Godot» (skuespill, manus Samuel Beckett 1949)

«Borgerskapets diskrete sjarm» (spillefilm, manus Jean-Claude Carrière/Louis Buñuel 1972)

1 I ettertid er det lettå se at moralen lar seg problematisere. Går virkelig filleproletariatets vei til fremgang og lykke gjennom å forsvare overklassens materielle privilegier? Var fille-Per en klasseforræder? I det politiske klimaet som hersket på det opprørske 1960-tallet kunne dramaet fort ha møtt heftig ideologisk kritikk, men verket nådde av gode grunner aldri offentligheten.

2 De franske klassisistene mente at et drama måtte bestå av en sammenhengende handling som foregikk på ett og samme sted i løpet av et begrenset tidsrom («tidens, stedets og handlingens enhet»). Romantikerne brydde seg mindre om formelle regler enn om å få frem det okkulte, det makabre og å skildre svulmende følelser.

3 Den greske filosofen Aristoteles skrev sitt verk «Poetica» («Om diktekunsten») for om lag 2350 år siden. Forestillingen om tidens, stedets og handlingens enhet stammer fra ham.