I shall remain standing,
whether God chooses to save me or not.
Bob Dylan.

Hilde Sophie Plau

APPELL

© juritzen forlag as 2009, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Trygve Skogrand

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-93910-24-4 (ePub)

ISBN 978-82-8205-030-2 (trykk)

LÆRLING

GRENEN

10. februar 1945

Det er en gren. Foran plankeveggen. Den vipper, slår mot veggen. Hva slags blader? Er du våken, Espen? Blader? Ingen. Ingen blader.

Men kvister. Ja. Grenen slår mot plankeveggen. Jevnt. Det blåser litt, så jeg kan telle. Og ned. Og ned. Og én. Og én. Smekk i luften. Jeg teller smekkene, og det er en bra ting å gjøre. Telle dunk av gren mot vegg. Grenen er sort. Veggen grå.

Jeg ser ikke noe tre. Husker ikke om jeg har sett noe heller. Men grenen gror fra høyre mot venstre. Det var den jeg hørte før det begynte å lysne. Tenker på gren mot plankevegg og på at jeg skal stå. Fly fra føttene som står i is og blir til is. Tenk på gren som slår. Og én. Og én.

Jeg teller så lenge jeg vil. Siden teller jeg noe annet. Det jeg kommer på. Jeg bestemmer selv. Og ned. På og svever vi ut av støvlene. Av blodårene som presser mot støvlelæret. På og suser det i hodet, men ikke foran øynene. Bare midt i hodet så jeg letter litt, men ikke rødt foran øynene så jeg faller.

For jeg blir stående. Foran grenen til den blir borte – den blir ikke borte, jeg kan bare ikke tenke på den hele tiden.

Men det hjalp. Jeg skal huske grenen, komme tilbake til den og se mer på den, høre mer, følge med på dunkene, en annen gang på en annen appell. Nå marsjerer vi vel på arbeid snart. Eller?

Eller kanskje i ettermiddag, som det heter. At jeg hører grenen igjen da. Når jeg har stått her noen timer. Og fremdeles vet hvem jeg er, at jeg er Espen, fangenummer 10627, på straffeappell i Bardufoss fangeleir. Ingen vet hva vi straffes for i dag, det er det som er straffen. Det er februar 1945, jeg har vært her siden – siden? I fjor? I fjor en gang. Kom med båt? Tog? Nei båt – jeg sov – og nå står jeg her og det er ettermiddag, skal jeg tenke, og jeg vet nok hva det er jeg hører. Det er grenen. Det er kveld, skal jeg tenke, eller altså middagstid, trikketid, ja visst, tid på overfylt trikk, jeg stod bestandig der òg. Stod og hang med hånden på stangen bakerst, eller i stroppen inne i vognen, stod og slang mellom benkene, med trehanken eller stroppen i hånden. Noen ganger lærstropp, noen ganger lakkert trehank formet som en stropp. Jeg likte den, fint treverk, hva kan det ha vært? Lyst, lakkert tre, det burde du visst, Espen, vi sier bjerk, det var lyst. Denne grenen er svart –

* * *

Det skulle lempes koks, så moro det var, Irene, så varmt å skulle gifte seg, det var krig, men ingen var tatt, ingen av våre, og ingen var rømt over grensen ennå. Det var bare litt kaldt, ufyselig kaldt, men noe så moro som å lempe koks en januarnatt, lempe koks ut av tilkommende svoger Arnes kjeller for å lage i stand til eget bryllup, så grei han broren din, Arne, som lar oss feire der, i kjellerstuen hans, selv om den er full av kull og søsteren hans sover der og vi også, bak et forheng, og nå skal kullet ut. Vi skal ture bryllup her, kom igjen og bær kull, vi gifter oss nå, Irene og jeg!

Midt i alt det, sprengkulde og sterk rygg, latter og møkkete fjes, står storebror Bjørn og sier at nå drar han. Ja vel. Og du blir med, Espen.

Bjørn er eldst, han har ansvaret. Han kan si ting rolig:

Ha deg av gårde, din keivkladd.

Og det var jo greit, å ha seg av gårde, ligge og late seg i gresset i stedet, mens de andre stod i. Være ubrukelig med keiva i vott, fikle den løs, jeg fikk den alltid løs så votten hang og slang rundt håndleddet, og så var alt glemt til neste gang. Neste gang noen sa:

– Surr fast votten på den ungen.

Bjørn, voksen på kaia i Oslo den siste sommeren mor levde. Tok imot meg, snørrungen, som kom fra ferie i Risør og la ut om sommer og sjø til vi var langt oppe i byen. Da vi var et par kvartaler hjemmefra, sa han:

– Det var hyggelig, det, Espen, at du har hatt det så fint. Men nå skal du høre det at mor er ikke bra.

– Er det noe i veien?

– Ja, hun har hatt slag.

– Men det går vel over?

– Nei, det gjør nok ikke det.

Jeg, en skittunge på 16. Bjørn er voksen mann, 18. Eva, storesøster, hjemme hos mor, klarer alt.

Og nå, like rolig:

– Du blir med, Espen.

– Nei.

– Nå med det samme. Jeg har vært inne til avhør. De slipper meg ikke en gang til.

Jeg retter ryggen og tørker kull utover i ansiktet. Det smaker tørt, som gammel tobakk.

– Hørt på faen. Hvordan greide du det?

– Jeg tok tolken i å oversette det jeg sa feil. Og da de skjønte at jeg kunne tysk, ble de så forfjamset at –

Jeg må flire. Det gjorde vel storebror. Tok dem i feil.

– Du må komme nå.

– Jeg er opptatt. Jeg lemper koks, ser du ikke det. Vi skal ture bryllup her.

– Men da tar de deg i stedet. Nå hører du på meg.

– Nei da, Bjørn. De tar ikke meg, for jeg har ikke gjort noe. God tur –

Jeg sa god tur, Bjørn. Men om jeg hadde blitt med, hva ville skjedd da? De hadde tatt Eva. Eller tante Agnes. For å skremme oss, gjøre oss usikre.

Spesielt Eva hadde vært et bra bytte, virkelig storfangst. Hun er ung og lys og guttungen hennes er som skapt for Lebensborn, gefundenes Fressen for Lebensborn. Så derfor ble det sånn. Bjørn stakk over grensen, jeg håper i hvert fall han kom seg over, og jeg ble hjemme og ventet på å bli tatt. Dessuten hadde jeg annet å tenke på, vi drev jo og lempet kull! Og for en skurejobb det ble, da kullet var ute.

Og hvetebrødsdagene, så moro det var, Irene, vi bar koksen inn igjen, hengte forhenget på plass og sov på divanen i Arnes kjellerstue. Så varme vi var, når vi våknet, slengte vi bare på mer koks, lot ovnsdøren stå åpen. Jeg krøp inn bak deg igjen, så vi lå trangt og tett. Det går ikke an å bli mer gjennomvarm –

* * *

Jeg står på midterste rad. Nummer 5 fra venstre, vil jeg tro. 35 mann på høyre side. 40 i bredden. Noe sånt. To rekker til bak meg, det blir 200. Samme system bakenfor der. Og bakenfor der. Det blir 600 mann. I rett vinkel for oss står 20 ganger 10, sånn omtrent. Rundt 200. Vi er rundt 800 mann, vi står her alle sammen. Vi har stått her siden en gang sent på natt eller tidlig på morgenen, som det heter. Ti minutter å komme seg ut på. Fra dyp søvn til 30 graders kulde, få på seg alt en kan på ti minutter, 12 mann på 12 kvadratmeters stuer.

Brakkene her på Bardufoss, utekommando fra Grini og Falstad, er omgitt av et to meter høyt, dobbelt piggtrådgjerde med én meter mellom stolperekkene. Den øverste delen er bøyd innover. På hvert hjørne er det et vakttårn med dreibar lyskaster og maskingevær.

Men jeg ser ikke så langt. Jeg ser to hoder foran meg, strengt tatt tre, når jeg regner med dét ytterst i høyre synsrand. Og to foran der igjen, men strengt tatt, strengt tatt, ser jeg to. Det er dagslyset som gjør at jeg ser dem, det må være det. Blaffene fra lyskasterne bare blender meg. Det må være fordi det har begynt å lysne at jeg ser grenen. Jeg tror det lysner nå. På plankeveggen bakenfor den ligger isen tykk.

Vi bygger flyplass, Bardufoss Lufthavn, men i dag står vi altså her, på appellplassen, inntil videre.

Nå er det i hvert fall lysere. Når på dagen kan det være?

Ja, når på dagen, Espen? Hva er du for en blei som kommer her og snakker om når på dagen?

Det er forbi aufstehen, Bette bauen, Kaffee holen og los, forbi morgenappell og marsj på arbeid zu fünfen.

Kanskje mellom kaffe og nons, nå blir du ropt inn snart, skal du se, til saft og kake. Komme her og snakke om når på dagen. Ja du er god.

Det er den tiende i dag. Det tenker vi på nå. Snart kan vi begynne på februarbrevet. Det gjelder å ikke begynne for tidlig, ellers blir det så lenge til neste gang. Noen ganger er det mye å svare på, andre ganger ingenting, ingen brev, ingen pakker. Ofte renner jeg over av alt jeg ville sagt. Ofte er det absolutt ingenting, bare sløvhet. Evig støy av mennesker klemt sammen på nesten ingen plass. Det hender jeg får brevet mitt tilbake etter en måned eller mer, da står det Zurück eller Unbekannt på det. Uansett har jeg en arkside i måneden. Derfor må planleggingen begynne i god tid, så vi får brukt den arksiden vi har fornuftig og disponert plassen lurt.