HUGH LAURIE

VÅPENHANDLEREN

Oversatt av Roar Sørensen

THE GUN SELLER

Copyright © by Hugh Laurie

Published by arrangement with Leonhardt & Høier Literary Agency A/S, Copenhagen

Norsk utgave © juritzen forlag as 2009, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor. (www.kopinor.no) Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Trygve Skogrand

av Trygve Skogrand

ScandBook AB, Falun 2009

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-9391-031-2 (ePub)

ISBN: 978-82-8205-033-3 (trykk)

Jeg står i gjeld til komikeren og forfatteren Stephen Fry for hans kommentarer,

til Kim Harris og Sarah Williams for deres overveldende gode smak og intelligens,

til min litterære agent, Anthony Goff, som har vært så sjenerøs med sin støtte og oppmuntring,

til min teateragent Lorraine Hamilton for at hun ikke har noe imot at jeg også har en litterær agent,

og til min kone, Jo, for ting som ville ha fylt en bok tykkere enn denne.

Boken er dedisert til min far

FØRSTE DEL

En

Jeg så en mann i morges
Som ikke ville dø.

P.S. STEWART

Tenk deg at du må brekke armen på noen.

Høyre eller venstre, det spiller ingen rolle. Poenget er at du må brekke den, for hvis du ikke gjør det … vel, det spiller heller ingen rolle. La oss bare si at det vil gå deg ille om du ikke gjør det.

Spørsmålet mitt er: Brekker du armen raskt – krakk, au da, unnskyld, sånn, la meg hjelpe deg med den provisoriske spjelken – eller haler du det hele ut i åtte stive minutter, mens du av og til øker presset ørlite grann, helt til smerten blir rosa, grønn, varm og kald og i det hele tatt hylende uutholdelig?

Vel, akkurat. Selvfølgelig. Det riktige å gjøre, det eneste riktige å gjøre, er få det overstått så fort som mulig. Knekke armen, skjenke konjakken, være en god samfunnsborger. Noe annet svar finnes ikke.

Med mindre.

Med mindre med mindre med mindre.

Hva om du hater personen i den andre enden av armen? Jeg mener, virkelig, virkelig hater ham.

Dette var noe jeg nå måtte ta i betraktning.

Jeg sier nå, i betydningen den gangen, i betydningen det øyeblikket jeg beskriver; brøkdelen, for ikke å si bruddelen, av et sekund før håndleddet mitt kom helt opp til nakken og det venstre overarmsbeinet brakk i minst to, muligens flere, slapthengende, sammenhengende biter.

Du skjønner, armen vi har snakket om, er min. Det er ikke en abstrakt, filosofisk arm. Beinet, huden, hårene og det lille hvite arret på albuespissen, som stammer fra hjørnet på en radiator på Gateshill barneskole – alt dette tilhører meg. Og det er nå, i dette øyeblikk, jeg må vurdere muligheten for at mannen som står bak meg, og holder hardt om håndleddet mitt, og presser det oppover ryggen min med en nesten seksuell omsorg, hater meg. Jeg mener, virkelig, virkelig hater meg.

Han bruker en evighet.

Navnet hans var Rayner. Fornavn ukjent. I hvert fall for meg, og derfor, antakeligvis, for deg også.

Jeg går ut fra at noen, et eller annet sted, må ha kjent fornavnet hans – døpt ham med det, kommandert ham til frokostbordet med det og lært ham å stave det – og noen må ha ropt det i en bar med tilbud om en drink, eller mumlet det under kjønnsakten, eller skrevet det i en rute på en søknad om livsforsikring. Jeg vet at noen må ha gjort alt dette. Bare vrient å forestille seg det, det er alt.

Jeg gjettet at Rayner var ti år eldre enn meg. Og det var helt greit. Ingenting i veien med det. Jeg har gode, varme, ikke-armbruddforhold til mange mennesker som er ti år eldre enn meg. Folk som er ti år eldre enn meg, er, stort sett, hyggelige. Men Rayner var også åtte centimeter høyere, tjuefem kilo tyngre og minst åtte voldsenheter, hvordan nå de måles, mer voldelig enn meg. Han var styggere enn en parkeringsplass, med stor, hårløs skalle som bulte ut og skrumpet inn som en ballong full av skrunøkler, og den flate boksernesen – åpenbart tegnet på trynet hans av noen med venstre hånd, eller kanskje venstre fot – foldet seg ut som et buktende, skrånende delta under den grove betongpannen.

Og Gud i himmelen for en panne. Murstein, kniver, flasker og fornuftige argumenter hadde i sin tid prellet av på dette massive frontalplanet og bare etterlatt knøttsmå merker i de dype porene, som var atskilt med store mellomrom. Ja, jeg tror aldri jeg har sett dypere porer med større mellomrom i huden på et menneske. De ledet umiddelbart tankene mine til puttinggreenen i Dalbeattie på slutten av den lange, tørre sommeren i ’76.

Går vi videre og konsentrerer oss om sidefasaden, oppdager vi at Rayners ører en gang for lenge siden må ha blitt bitt av og spyttet på hodet igjen, for det venstre satt avgjort opp ned, eller på vrangen, eller noe som fikk deg til å stirre på det en lang stund før det gikk opp for deg: Å, det er et øre.

Og på toppen av det hele, i tilfelle du ikke skulle ha skjønt det, hadde Rayner på seg svart skinnjakke og svart pologenser.

Men selvfølgelig har du skjønt det. Rayner kunne ha svøpt seg i skinnende silke og plassert en orkidé bak hvert øre, og likevel ville nervøse forbipasserende ha gitt ham penger først og undret seg etterpå om de virkelig skyldte ham noe.

Tilfeldigvis skyldte jeg ham ikke penger. Rayner tilhørte den eksklusive gruppen mennesker jeg ikke skyldte noe som helst, og hvis forholdet mellom oss hadde vært litt bedre, ville jeg kanskje ha foreslått at han og de andre i gruppen anskaffet seg en spesiell ring som tegn på medlemskap. En ring med et inngravert motiv som viste kryssende stier, kanskje.

Men, som sagt, forholdet mellom oss var ikke bra.

En enarmet selvforsvarsinstruktør ved navn Cliff (ja, jeg vet hva du tenker – han instruerte i selvforsvarsteknikker og han hadde bare én arm – en sjelden gang iblant er livet sånn) fortalte meg en gang at smerte var noe man påførte seg selv. Andre mennesker gjorde ting mot deg – de slo deg, knivstakk deg eller prøvde å brekke armen din – men smerte var noe man påførte seg selv. Derfor, sa Cliff, som hadde tilbrakt to uker i Japan og således følte at han var berettiget til å servere sine ivrige nærkampelever denne typen drittprat, lå det alltid i vår makt å stoppe denne smerten. Cliff ble myrdet av en femtifem år gammel enke i et pubslagsmål tre måneder senere, så jeg får neppe noen sjanse til å forklare ham hvor feil han tok.

Smerte er en opplevelse. Det skjer med deg, og du må takle den på den måten du kan.

Det eneste som talte til min fordel, var at jeg, så langt, ikke hadde avgitt en lyd.

Ingenting med mot å gjøre, skjønner du, jeg hadde bare ikke fått meg til å si noe ennå. Inntil dette øyeblikk hadde Rayner og jeg dunket i vegger og møbler i en svettende, mannlig stillhet, bare avbrutt av leilighetsvise grynt for å vise at vi fremdeles var konsentrert om oppgaven. Men nå, med maksimalt fem sekunder igjen til jeg besvimte eller hånden ga etter – nå var øyeblikket inne til å introdusere et nytt element. Og lyd var det eneste jeg greide å komme på.

Jeg trakk derfor pusten dypt gjennom nesen, rettet meg opp for å komme så nær ansiktet hans som mulig, holdt pusten og slapp så over leppene det japanske kampsportutøvere kaller et kiai – du ville sannsynligvis kalle det en veldig høy lyd, og det ville ikke vært langt fra sannheten – et skrik med en så blendende, sjokkerende og hva-faen-var-det-intensitet at jeg skremte meg selv stygt.

Virkningen det hadde på Rayner, var omtrent som annonsert, for han skiftet ufrivillig tyngden over på den andre foten og løsnet grepet om armen min i cirka en tolvtedel av et sekund. Jeg kastet hodet bakover mot ansiktet hans så hardt jeg kunne og kjente hvordan brusket i nesen hans tilpasset seg formen på skallen min og hvordan en silkeaktig fuktighet spredde seg over issen. Så løftet jeg foten og sparket hælen opp i lysken hans der den skrapte mot innsiden av låret før den kolliderte med en imponerende bunt genitalier. Da tolvtedelen av et sekund hadde gått, var ikke Rayner lenger i ferd med å brekke armen min, og jeg merket plutselig at kroppen min var badet i svette.

Jeg rygget vekk fra ham, danset på tærne som en veldig gammel sanktbernhardshund og så meg om etter et våpen.

Åstedet for denne fribrytingskampen med én femten minutters runde var en liten, ikke spesielt elegant møblert stue i Belgravia. Interiørarkitekten hadde gjort en fullkomment elendig jobb, slik alle interiørarkitekter gjør, hver eneste gang, banna bein, uten unntak – men akkurat nå sammenfalt tilfeldigvis hans eller hennes smak for tunge, bærbare gjenstander med min. Jeg plukket ut en halvmeter høy Buddha fra peishylla med den friske armen og oppdaget at den lille fyrens ører ga et tilfredsstillende godt grep for den enhendte slåsskjempen.

Rayner gikk ned på kne, spydde på et kinesisk teppe og forbedret fargen på det i betydelig grad. Jeg siktet, spente musklene og plantet hjørnet av buddhastatuen rett bak det venstre øret hans med et susende backhandslag. En klangløs, dump lyd hørtes, en lyd som bare menneskehud under angrep kan frambringe, og han rullet over på siden.

Jeg brydde meg ikke om å sjekke at han fremdeles var i live. Hårdhjertet, kanskje, men iblant er jeg sånn.

Jeg tørket litt av svetten av ansiktet og gikk ut i entreen. Jeg prøvde å lytte, men om det hadde kommet noen lyder fra huset eller fra gaten utenfor, ville jeg ikke ha hørt dem, for hjertet mitt dundret i vei som et trykkluftbor. Eller kanskje det virkelig var et trykkluftbor utenfor. Jeg hadde det for travelt med å suge inn koffertstore luftbiter til å legge merke til det.

Jeg åpnet ytterdøren og kjente straks et kaldt, lett regn i ansiktet. Det blandet seg med svetten, fortynnet den, fortynnet smerten i armen min, fortynnet alt, og jeg lukket øynene og lot regnet falle. Det var noe av det mest vidunderlig jeg noensinne hadde opplevd. Kanskje du vil si at jeg da må ha levd et ganske ynkelig liv. Men, du skjønner, sammenheng er alt.

Jeg lot døren være ulåst, gikk ut på fortauet og tente en sigarett. Gradvis, surmulende, begynte hjertet å falle til ro, og en stund etter fikk jeg til og med pusten tilbake. Smerten i armen var fryktelig, og jeg visste at den ville bli min følgesvenn de neste dagene, for ikke å si ukene, men det var i det minste ikke røykearmen min.

Jeg gikk inn i huset igjen og så at Rayner lå der jeg hadde forlatt ham, liggende i en pøl av spy. Enten var han død eller så var han grovt legemsbeskadiget, noe som i begge tilfeller betydde minst fem år. Ti, med tillagt tid for dårlig oppførsel. Og fra min synsvinkel var dette ikke bra.

Jeg har vært i fengsel, skjønner du. Bare tre uker, og bare i varetekt, men når du har vært nødt til å spille sjakk to ganger om dagen med West Hams største enstavelsessupporter, som har ordet HAT tatovert på den ene hånden, og HAT på den andre – og bruker et sjakkspill der seks bønder, alle tårnene og to av løperne mangler – så lærer du deg å sette pris på de små ting i livet. Som ikke å sitte i fengsel.

Jeg funderte over slike og liknende ting, og begynte å tenke på alle de varme landene jeg aldri hadde rukket å besøke, da jeg innså at den merkelige lyden – den dempede, knirkende, subbende og skrapende lyden – likevel ikke kom fra hjertet mitt. Ikke fra lungene mine heller, eller fra noen annen del av den gneldrende kroppen min. Denne lyden kom utenfra.

Noen, eller noe, gjorde et fullstendig håpløst forsøk på å snike seg lydløst opp trappen.

Jeg lot buddhaen ligge der den lå, plukket opp en avskyelig bordlighter av alabast og beveget meg mot døren, som også var avskyelig. Hvordan kan man lage en avskyelig dør, spør du kanskje. Vel, det krever sitt, det skal være visst, men tro meg, de beste interiørarkitektene kan fikse sånt før frokost.

Jeg prøvde å holde pusten og greide det ikke, så jeg ventet støyende. En lysbryter ble slått på et eller annet sted – og slått av. En dør gikk opp, pause, ingenting der heller, lukket. Stå stille. Tenk. Prøv stua.

Det raslet i klær, et dempet fotsteg, og så merket jeg at jeg løsnet på grepet om alabastlighteren og lente meg tilbake mot veggen i noe nær lettelse. For selv om jeg var redd og såret, så var jeg villig til å satse livet på det faktum at Nina Riccis Fleur de Fleurs ganske enkelt ikke er en kamplukt.

Hun kom inn gjennom døren og så seg rundt i rommet. Lysene var slukket, men gardinene var trukket fra og lyset strømmet inn fra gaten.

Jeg ventet til blikket hennes falt på Rayners kropp før jeg la hånden over munnen hennes.

Vi gikk gjennom de vanlige rutinene som er diktert av Hollywood og dannede kretser. Hun prøvde å skrike og bite meg i hånden, og jeg ba henne være stille, for jeg skulle ikke skade henne med mindre hun skrek. Hun skrek og jeg skadet henne. Ganske vanlige greier, egentlig.

Til slutt ble hun sittende i den avskyelige sofaen med en kvartliter av noe jeg trodde var konjakk, men som viste seg å være Calvados, og jeg ble stående i døren med min kjekkeste og psykiatrisk korrekte «Jeg har full kontroll over situasjonen»-mine.

Jeg hadde rullet Rayner over på siden, i et slags stabilt sideleie, for at han ikke skulle bli kvalt av sitt eget spy. Eller en annens, for den saks skyld. Hun hadde ønsket å reise seg og fingre med ham, for å sjekke at alt sto bra til – puter, fuktige kluter, bandasjer, alt sånt som bidrar til at tilskueren føler seg bedre – men jeg ba henne holde seg der hun var, for jeg hadde allerede ringt etter ambulanse, og alt i alt var det best å la ham være i fred.

Hun hadde begynt å skjelve lett. Det begynte i hendene mens hun holdt hardt i glasset, så forplantet skjelvingen seg til albuene og skuldrene, og det ble verre hver gang hun så på Rayner. Klart at skjelving sannsynligvis ikke er en uvanlig reaksjon på synet av en døende person og spy på teppet midt på natten, men jeg ville ikke at hun skulle bli verre. Mens jeg tente en sigarett med alabastlighteren – og, ja, til og med flammen var avskyelig – prøvde jeg å skaffe meg så mye informasjon som mulig før Calvadosen startet opp hjernen hennes og hun begynte å stille spørsmål.

Jeg så henne på tre steder i rommet: På et sølvinnrammet fotografi på peishylla, med Ray Bans-solbriller, dinglende i en skiheis. I et stort og gyselig oljemaleri som hang på veggen ved vinduet, et maleri som måtte ha vært malt av noen som ikke kunne ha likt henne særlig godt. Og til slutt, der jeg avgjort likte henne best, i sofaen tre meter unna.

Hun kunne ikke ha vært mer enn nitten, med høye skuldrer og langt, brunt hår som vinket og jublet der det forsvant bak i nakken. De høye, runde kinnbeina tydet på orientalskhet, men dette inntrykket forsvant straks man kom til øynene, som også var runde, og store, og lysegrå. Om det gir noen mening. Hun var ikledd en rød morgenkjole av silke, og en elegant damesko med stilig gulltråd over tærne. Jeg så meg rundt i rommet, men den andre skoen var sporløst forsvunnet. Kanskje hun ikke hadde råd til mer enn en.

Hun kremtet noe rusk ut av halsen.

«Hvem er han?» spurte hun.

Jeg tror jeg visste at hun var amerikanerinne før hun åpnet munnen. For sunn og frisk til å være noe annet. Og hvor får de disse tennene?

«Navnet hans var Rayner,» sa jeg. Så innså jeg at dette kanskje kunne oppfattes som et litt tynt svar, og la til: «Han var en veldig farlig mann.»

«Farlig?»

Dette gjorde henne tydeligvis bekymret, og med god grunn. Det slo henne sannsynligvis, akkurat som det slo meg, at hvis Rayner var farlig, og jeg hadde drept ham, da, ja da, rent hierarkisk, gjorde det meg til en enda farligere mann.

«Farlig,» sa jeg igjen, og betraktet henne inngående mens hun så vekk. Det virket som om skjelvingen hadde gitt seg litt, og det var bra. Eller kanskje skjelvingen hennes bare var blitt litt mer synkron med min slik at jeg ikke merket den så godt.

«Vel … hva gjør han her?» spurte hun til slutt. «Hva ville han?»

«Det er vanskelig å si.» I hvert fall vanskelig for meg. «Kanskje han var ute etter penger, sølvtøyet, kanskje …»

«Mener du … at han ikke fortalte deg det?» Stemmen hennes var plutselig høy. «Slo du ham i hodet uten å vite hvem han var? Hva han gjorde her?»

Til tross for sjokket virket det som om hjernen hennes hadde begynt å virke igjen.

«Jeg slo ham fordi han prøvde å drepe meg,» sa jeg. «Det er sånn jeg er.»

Jeg prøvde et skøyeraktig smil, men fikk et glimt av det i speilet over peishylla, og skjønte at det ikke virket.

«Det er sånn du er,» gjentok hun, kjærlighetsløst. «Og hvem er du?»

Vel, hm. Nå, i dette kritiske øyeblikket, måtte jeg trå veldig varsomt. Det var nå ting plutselig kunne bli mye verre enn de var.

Jeg prøvde å se overrasket ut, og kanskje ørlite grann såret.

«Mener du at du ikke kjenner meg igjen?»

«Nei.»

«Hæ? Merkelig. Fincham. James Fincham.» Jeg rakte fram hånden. Hun tok den ikke, så jeg løftet hånden og omgjorde den høflige gestusen til en nonchalant, hårstrykende bevegelse.

«Det er et navn,» sa hun. «Det er ikke hvem du er.»

«Jeg er en venn av faren din.»

Hun funderte litt over dette.

«Forretningsvenn?»

«En slags.»

«En slags.» Hun nikket. «Du er James Fincham, du er en slags forretningsvenn av faren min, og du har nettopp drept en mann i vårt hus.»

Jeg la hodet på skakke og prøvde å vise at, jo, av og til var verden slik.

Hun viste tennene igjen.

«Og det er alt? Det er hele CV-en din?»

Jeg ga henne det skøyeraktige smilet igjen, uten å lykkes noe bedre denne gangen.

«Vent litt,» sa hun.

Hun så på Rayner og satte seg plutselig litt rettere opp i sofaen, som om en tanke nettopp hadde slått henne.

«Du har ikke ringt noen, har du vel?»

Ved nærmere ettertanke, og alt tatt i betraktning, må hun ha vært nærmere tjuefire.

«Du mener …» Nå famlet jeg i blinde.

«Jeg mener,» sa hun, «det er ingen ambulanse på vei hit. Herregud.»

Hun satte glasset på teppet ved siden av føttene, reiste seg og gikk bort til telefonen.

«Hør her,» sa jeg, «før du gjør noe dumt …»

Jeg begynte å gå mot henne, men måten hun virvlet rundt på, fikk meg til å innse at den beste planen sannsynligvis var å stå stille. Jeg hadde ikke lyst til å plukke telefonrørbiter ut av ansiktet mitt de neste ukene.

«Du står der du står, Mr. James Fincham,» hveste hun. «Det er ikke noe dumt ved dette. Jeg ringer etter sykebil, og jeg ringer politiet. Det er en prosedyre som er akseptert over hele verden. Menn med store køller kommer og arresterer deg. Ingenting dumt ved det i det hele tatt.»

«Hør her,» sa jeg, «jeg har ikke vært helt ærlig mot deg.»

Hun snudde seg mot meg og smalnet øynene. Hvis du skjønner hva jeg mener med det. Smalnet dem horisontalt, ikke vertikalt. Man kan sikkert også si at hun gjorde øynene mindre, men ingen gjør det.

Hun smalnet øynene.

«Hva søren mener du med “ikke helt ærlig”? Du har bare fortalt meg to ting. Vil det si at en av dem var løgn?»

Hun hadde meg i hjørnet, ingen tvil om det. Jeg var i trøbbel. Men ennå hadde hun bare trykket én gang på nitallet.

«Mitt navn er Fincham,» sa jeg, «og jeg kjenner faren din.»

«Jaså, hva slags sigarettmerke røyker han?»

«Dunhill.»

«Har aldri røykt en sigarett i hele sitt liv.»

Hun var muligens i slutten av tjueårene. Maks tretti. Jeg tok et dypt åndedrag mens hun trykket på nitallet for andre gang.

«All right, jeg kjenner ham ikke. Men jeg prøver å hjelpe.»

«Akkurat, ja. Du har kommet for å reparere dusjen.»

Tredje gang. Spill det beste kortet.

«Noen prøver å drepe ham,» sa jeg.

Det lød et svakt klikk, og jeg hørte noen, et eller annet sted, spørre hvilken tjeneste vi ønsket. Veldig langsomt snudde hun seg mot meg igjen og tok røret vekk fra ansiktet.

«Hva sa du?»

«Noen prøver å drepe faren din,» gjentok jeg. «Jeg vet ikke hvem, og jeg vet ikke hvorfor. Men jeg prøver å hindre dem. Det er hvem jeg er, og det er hva jeg driver med.»

Hun ga meg et langt og hardt blikk. En klokke tikket et eller annet sted, med en avskyelig lyd.

«Denne mannen,» sa jeg og pekte på Rayner, «hadde noe å gjøre med det.»

Jeg skjønte at hun syntes dette var urettferdig, ettersom Rayner ikke akkurat var i stand til å motsi meg, så jeg dempet meg litt og så meg nervøst rundt, som om jeg var like forundret og bekymret som henne.

«Jeg kan ikke si med sikkerhet at han kom hit for å drepe,» sa jeg, «for vi fikk ikke anledning til å snakke så mye. Men det er ikke umulig.» Hun fortsatte å stirre på meg. Telefonekspeditøren hylte halloer på linjen og prøvde sannsynligvis å spore samtalen.

Hun ventet. På hva, er jeg usikker på.

«Ambulanse,» sa hun til slutt, fremdeles med blikket rettet mot meg, og så snudde hun seg litt og oppga adressen. Hun nikket, og så, langsomt, veldig langsomt, la hun røret tilbake på telefonen og snudde seg mot meg atter en gang. Nå oppsto en av de pausene som du vet vil bli lange så snart de begynner, så jeg ristet ut en sigarett til og tilbød henne pakken.

Hun kom mot meg og stoppet. Hun var kortere enn hun hadde virket i den andre enden av rommet. Jeg smilte igjen, og hun tok en sigarett ut av pakken, men tente den ikke. Hun bare lekte langsomt med den, og satte et par grå øyne i meg.

Jeg sier et par. Jeg mener hennes par. Hun tok ikke et par som tilhørte en annen, ut av skuffen og satte dem i meg. Hun satte sine egne store, lyse, grå, lyse, store øyne i meg. Den typen øyne som kan få en voksen mann til å snakke kaudervelsk med seg selv. Ta deg sammen, for svingende.

«Du er en løgner,» sa hun.

Ikke sint. Ikke redd. Bare nøkternt. Du er en løgner.

«Vel, ja,» sa jeg, «generelt sagt så er jeg det. Men akkurat nå snakker jeg tilfeldigvis sant.»

Hun fortsatte å stirre på ansiktet mitt, på samme måte som jeg av og til gjør når jeg er ferdig med å barbere meg, men det virket ikke som om hun fikk flere svar enn jeg noensinne har fått. Så blunket hun én gang, og det virket som om dette blunket endret litt på ting. Noe var blitt sluppet ut, eller slått av, eller i det minste skrudd ned litt. Jeg begynte å slappe av.

«Hvorfor skulle noen ønske å drepe faren min?» Stemmen hennes var lavere nå.

«Jeg vet ærlig talt ikke,» svarte jeg. «Jeg har hittil bare funnet ut at han ikke røyker.»

Hun durte videre som om hun ikke hadde hørt meg.

«Og si meg, Mr. Fincham,» sa hun, «hvordan har det seg at De dumpet opp i alt dette?»

Det var det litt kjelkete. Det virkelig kjelkete. Kjelkethet i tredje potens.

«Fordi jeg fikk tilbud om en jobb,» sa jeg.

Hun sluttet å puste. Jeg mener, hun sluttet faktisk å puste. Og det så ikke ut som om hun hadde planer om å begynne med det igjen i nærmeste framtid.

Jeg fortsatte, så rolig som jeg kunne.

«Noen tilbød meg en haug med penger for å drepe faren din,» sa jeg, og hun rynket pannen vantro. «Jeg avslo tilbudet.»

Jeg burde ikke ha sagt det siste. Jeg burde virkelig ikke ha gjort det.

Newtons tredje konversasjonslov ville, hvis den hadde eksistert, ha poengtert at hver meddelelse impliserer en likestilt eller motsatt meddelelse. Da jeg sa at jeg hadde avslått tilbudet, reiste jeg straks muligheten for at jeg kanskje ikke hadde gjort det. Noe jeg ikke ønsket skulle henge i luften i rommet akkurat nå. Men hun begynte å puste igjen, så kanskje hun ikke hadde merket seg det.

«Hvorfor?»

«Hvorfor hva?»

Det venstre øyet hennes hadde et bitte lite islett av grønt som gikk fra pupillen i nordøstlig retning. Jeg sto der og så henne inn i øynene, uten helt å ville det, for i dette øyeblikk var jeg i store vanskeligheter. På mange måter.

«Hvorfor avslo De det?»

«Fordi …» begynte jeg, og stoppet, for jeg måtte få dette helt riktig.

«Ja?»

«Fordi jeg ikke dreper folk.»

Det ble stille mens hun tok dette i betraktning og lot det kretse litt rundt i hodet. Så kastet hun et blikk på Rayner.

«Som sagt,» sa jeg. «Det var han som begynte.»

Hun stirret på meg i tre hundre år til. Så, fremdeles mens hun rullet sigaretten langsomt mellom fingrene, beveget hun seg mot sofaen, tilsynelatende fortapt i tanker.

Jeg prøvde å ta meg sammen og få kontroll over situasjonen. «Tro meg,» sa jeg. «Jeg er en grei kar. Jeg gir til Frelsesarmeen, jeg resirkulerer aviser, alt.»

Hun gikk bort til Rayner og stoppet.

«Så når skjedde alt dette?»

«Vel … nettopp nå,» stammet jeg, som en idiot.

Hun lukket øynene en stund. «Når fikk De tilbudet, mener jeg?»

«Å, ja vel. For ti dager siden.»

«Hvor?»

«Amsterdam.»

«Nederland, ikke sant?»

Det var en lettelse. Det fikk meg til å føle meg mye bedre. Det er hyggelig å bli sett opp til av de unge av og til. Man vil ikke ha det hele tiden, bare av og til.

«Akkurat,» sa jeg.

«Og hvem tilbød Dem jobben?»

«Aldri sett ham før eller siden.»

Hun bøyde seg, plukket opp glasset, tok en slurk Calvados og skar en grimase over smaken.

«Er det meningen at jeg skal tro på dette?»

«Vel …»

«Jeg mener, hjelp meg litt her, da.» Stemmen hennes begynte å bli høyere igjen. Hun nikket mot Rayner. «Vi har en fyr her som, etter det jeg kan skjønne, ikke kommer til å bekrefte forklaringen Deres. Og så skal jeg liksom bare tro Dem, basert på hva? På det vakre ansiktet Deres?»

Jeg kunne ikke dy meg. Jeg visste at jeg burde ha kunnet dy meg, men jeg greide det ikke.

«Hvorfor ikke?» sa jeg og prøvde å virke sjarmerende. «Jeg ville ha trodd alt det du sa.»

Fryktelig tabbe. Virkelig fryktelig. En av de groveste, mest latterlige bemerkningene jeg noensinne har lirt av meg i hele mitt lange, latterligbemerknings-pakkede liv.

Hun snudde seg mot meg, plutselig veldig sint.

«De kan kutte ut det der drittpratet nå.»

«Jeg mente bare …» sa jeg, men jeg var glad da hun avbrøt meg, for jeg visste ærlig talt ikke hva jeg hadde ment.

«Kutt ut, sa jeg. Det ligger en død man på gulvet her.»

Jeg nikket, skyldbevisst, og vi bøyde nakken og så på Rayner, som for å vise vår siste aktelse. Så virket det som om hun klappet igjen salmeboken. Hun slappet av i skuldrene og holdt fram glasset.

«Jeg heter Sarah,» sa hun. «Se om De kan finne en cola til meg.»

Hun ringte etter hvert til politiet, og de dukket opp akkurat idet ambulansefolkene skuffet opp Rayner, som faktisk så ut som om han fremdeles pustet, og la ham på en sammenleggbar båre. De brummet og mumlet, og plukket ned ting fra peishylla og sjekket hva som var under dem, og så i det hele tatt ut som om de skulle ønske at de var et annet sted.

Politifolk liker som regel ikke nye saker. Ikke fordi de er late, men fordi de, i likhet med de fleste andre mennesker, liker å finne en mening, en sammenhenghet, i den store pølen av vilkårlig ulykkelighet de arbeider i. Hvis de for eksempel midt under en jakt på en tenåring som har rappet hjulkapsler, blir kommandert til åstedet for et massemord, så greier de ikke å la være å kikke under sofaen for å sjekke om det ligger noen hjulkapsler der. De ønsker å finne noe som kan knyttes til det de allerede har sett, noe som kan gjøre kaoset litt mer forståelig. Slik at de kan si til seg selv at dette skjedde fordi det skjedde. Når de ikke finner en slik sammenheng – når de ikke finner noe annet enn masse ting som må noteres, og rapporteres, og meldes tapt, ting som så blir funnet i en annens skuff, og tapt igjen, uten at noen engang blir mistenkt for noen ting – så blir de, vel, skuffet.

De ble spesielt skuffet over vår forklaring. Sarah og jeg hadde øvd på det vi syntes var et troverdig scenario, og satte opp tre forestillinger for tre politimenn av stigende rang. Den siste var en fryktelig ung førstebetjent som kalte seg Brock.

Brock satt i sofaen, kikket på fingerneglene sine av og til, og nikket seg på sin ungdommelige måte gjennom historien om den uforferdete James Fincham, venn av familien, som bodde på et gjesterom i andre etasje. Hørte lyder, listet seg ned for å undersøke, skummel mann i skinnjakke og svart pologenser, nei aldri sett ham før, sloss, falt, å, herregud, slo hodet. Sarah Woolf, født 29. august 1964, hørte lyder av slagsmål, kom ned, så alt sammen. Drink, førstebetjent? Te? Solbærsaft?

Jo, selvfølgelig, beliggenheten hjalp. Hadde vi prøvd den samme historien i en kommunal leilighet på Gjeldsrud, ville vi bare i løpet av noen sekunder ha ligget på gulvet i svartemarja og spurt spreke unge menn med kort hår om de kunne være så snille og ta hendene og støvlene vekk fra ansiktet vårt så vi kunne få puste. Men i trebevokste, stukkaturvakre Belgravia er politiet mer tilbøyelig til å tro deg enn ikke. Jeg tror det er inkludert i tomteprisen.

Mens vi signerte våre vitneforklaringer, ba de oss om ikke å finne på noe dumt, som å dra fra landet uten å informere det lokale politikammeret, og oppmuntret oss til å samarbeide på alle måter.

To timer etter at han prøvde å brekke armen min, var det bare lukten igjen av Rayner, fornavn ukjent.

Jeg forlot huset for egen hjelp og kjente smerten krype tilbake i armen mens jeg spaserte. Jeg tente en sigarett og røykte meg vei ned til hjørnet, der jeg tok til venstre og fortsatte inn i en brusteinsgate der det en gang hadde stått hester på rekke og rad. Man måtte være en ekstremt rik hest for å ha råd til å bo her nå, men bygningene hadde fremdeles en stalliknende karakter, og det var derfor det hadde føltes riktig å tjore sykkelen her. Med et spann fullt av havre og litt strå under bakhjulet.

Motorsykkelen sto der jeg hadde parkert den, noe som kan virke som en flau og unødvendig opplysning, men nå for tiden er det ikke det. For motorsyklister er det nemlig litt av et samtaleemne om man har etterlatt maskinen sin på et mørkt sted i over en time, uten hengelås og alarm, og så oppdager at den faktisk fremdeles står der når man kommer tilbake for å hente den. Spesielt når sykkelen er en Kawasaki ZZR 1100.

Nå skal jeg ikke nekte for at japanerne ikke oppførte seg helt pent i Pearl Harbor, og at måten de tilbereder fisk for middagsbordet på ikke er særlig god – men gud hjelpe meg som de kan skru sammen motorsykler. Vri på gassen i et hvilket som helst gir på denne maskinen og den vil presse øyeeplene gjennom bakhodet ditt. All right, så er kanskje ikke dette den følelsen de fleste er på jakt etter når de vil ha et personlig transportmiddel, men siden jeg hadde vunnet denne sykkelen i backgammon, så frydet jeg meg over å kunne dra hjem i et skikkelig kjøretøy. Motorsykkelen var svart, og stor, og den ga til og med en vanlig motorsyklist anledning til å besøke andre galakser.

Jeg startet motoren, ga gass for å vekke opp noen av de feite, rike bankierene som bodde i strøket, og satte kursen mot Notting Hill. Jeg måtte ta det litt rolig i regnet, så jeg fikk rikelig med tid til å fundere over kveldens begivenheter.

Det jeg tenkte mest på, der jeg kjørte i sikksakk langs de våte veiene som var opplyst av gatelampenes gule skjær, var det Sarah hadde sagt om at jeg skulle kutte ut «det der drittpratet». Og grunnen til at jeg måtte kutte det ut, var at det lå en døende mann i rommet.

Newtonsk konversasjon, tenkte jeg. Implikasjonen var at jeg kunne ha fortsatt med drittpratet om det ikke hadde ligget en døende mann i rommet.

Det satte meg i bedre humør. Jeg begynte å tro at hvis jeg ikke greide å ordne det slik at hun og jeg en dag fikk være sammen i et rom der det ikke lå noen døende mann på gulvet i det hele tatt, så var ikke navnet mitt James Fincham.

Hvilket det selvsagt ikke er.