JENNY

En roman av Sigrid Undset

Modernisert av Oda Aarstein Steffenakk

Del 1

I

Musikken kom oppover Via Condotti, da Helge Gram gikk inn i gaten. Det var «Den glade enke» i et rasende tempo, med klang som ville fanfarer.

Romerske soldater stormet forbi i den kalde ettermiddagen. En rasende springmarsj, som om de skulle til å angripe barbarenes hærskarer, i stedet for å fredelig dra hjem til kvelds i kasernen. Eller kanskje det var derfor de hadde slik fart? tenkte Helge og smilte.

Han sto med frakkekragen brettet opp for kulden, og følte en historisk stemning stryke gjennom seg. Men så tok han til å nynne med: «Nei på kvinnen man aldri blir klok», og fortsatte nedover gaten i den retningen som han visste hovedgaten skulle ligge.

Han stanset på hjørnet og betraktet omgivelsene. Så hovedgaten så slik ut: En ustanselig strøm av vogner i den trange gaten og et kokende mylder av mennesker på det smale fortauet.

Helge sto stille og så strømmen renne forbi. Han smilte og tenkte på at han nå kunne drive oppover denne gaten hver kveld i mørket gjennom menneskemylderet, til den ble like hverdags for ham som Karl Johan hjemme.

Helge tenkte på byen, slik den hadde ligget under ham da han sto på Pincio - en av Romas høyder - og så solen gå ned.

Det hadde vært skyer utover himmelen, tett i tett som lysegrå lam. Kantene var glødende av solen som sank bakom. Under den bleke himmelen lå byen, og Helge visste der og da at slik måtte Roma se ut. Ikke sånn som han hadde forestilt seg den, men akkurat slik som den var.

Alt annet Helge hadde sett på reisen hadde skuffet ham, fordi det ikke var sånn som han hadde forestilt seg, da han gikk hjemme og lengtet etter å dra ut av landet. Endelig var et syn rikere enn alle drømmene hans, og det var Roma.

Sånn hadde Helge tenkt da han sto på høyden. Byen lå så stille under den bleke himmelen, hvor en usynlig, synkende sol tente en og annen liten lysrand i skyenes kanter. En fin tåkedis, hvor det ikke blandet seg en eneste røyksøyle. Det var ingen fabrikkpiper i syne, og det røk ikke av noen av de pipene som stakk opp av husene.

Han hadde sett grågul lav på de rustbrune gamle taksteinene, og at det grodde små busker med gule blomster i vannrennene. Han så mørke vinduer som stirret ut av veggene på høye hus. Over det hele svevet utallige kirkekupler. Langt borte, på den andre siden av elven Tiber, lå Peterskirken med sin veldige grå kuppel.

Hinsides dalbunnen, hvor takene dekket over byen som Helge følte kunne kalles den evige, buet en lav bakke ryggen sin mot himmelen. Bakkekammen bar en allé av pinjer, hvis kroner løp over stammenes smekre søylerad. Lengst nede bak Peterskuppelen, reiste det seg en ny høyde med lyse villaer mellom pinjer og sypresser. Det var Monte Mario.

Helge hadde hvisket utover sine drømmers by, hvis gater hans fot aldri hadde trådt: «Roma – Roma – evige Roma». Og han ble nesten redd, fordi han var så grepet, langt inn i hjertet.

Og nå sto han her på hjørnet av Condotti og hovedgaten, og følte en underlig engstelse, fordi han skulle krysse gjennom gatens myldrende liv og søke seg gjennom den fremmede byen. Helt til Petersplassen.

Idet han skrådde over gaten, kom to unge piker forbi ham. Den ene var blond, og iført lyse skinnklær. De var kanskje norske, tenkte Helge. Underlig nok var det dem han ble stående og se etter.

*

Helge gikk gjennom folkemengden, gledet seg over små ting. Som å lese gatenavnene på hushjørnene, latinske typer hugget inn i hvite marmorplater.

Han kom inn på en åpen plass ved en hvit bro over elven Tiber. To lykterader brant grønngult mot det bleke lyset som drev ned fra den urolige himmelen. Langs det drivende vannet løp et lavt brystvern av stein, og en rekke trær med vissent løv, og stammer hvor barken skallet av i store hvite flak.

Helge stanset på broen og så ned på elven. Den sopte kvister og grus med seg der nede i sitt leie av lys steinmur, vannet var skittent. På siden av broen førte en liten trapp ned til vannet. Helge tenkte på hvor lettvint det var å snike seg uti der en natt, dersom man var blitt lei alt. Tro om noen gjorde det?

Han så en politimann og spurte på tysk om veien til Peterskirken. Konstabelen svarte først på fransk og så på italiensk. Da Helge ristet på hodet, snakket han fransk igjen, og pekte mot nord. Helge fortsatte den veien.

En veldig mørk murmasse sto mot himmelen. Det var et lavt rundt tårn med en kullsvart silhuett av en engel på toppen. Han kjente igjen Engelsborgens linjer. Han svingte ned en gate, med den ene antikvitetsbutikken etter den andre. Helge tittet interessert i de dårlig opplyste vinduene.

Det meste var vel juks. Skulle de skitne remsene av grove hvite blonder som hang der på hyssinger, forestille italienske kniplinger? Det var skår og skrap av keramikk, små giftgrønne bronsefigurer og uekte brosjer med steiner. Likevel fikk han lyst til å gå inn i en butikk og spørre, prute og handle.

Bak disken satt en mørk gutt med haken dekket av skjeggstubber og leste. Han spurte og snakket, mens Helge pekte på ditt og datt og sa quanto. Det eneste Helge skjønte, var at sakene var uforskammet dyre. Man burde naturligvis vente med å kjøpe til man kunne språket, og da prute etter alle kunstens regler.

Helge styrte bort til en hylle med porselen, rokokko-figurer og vaser med modellerte blomster - som så helt nye ut. Helge tok på måfå en liten ting og satte på disken.

– Quanto? sa Helge.

– Sette, sa mannen og sprikte med syv fingre.

– Quattro. Helge holdt opp fire fingre i ny, brun hanske.

Han frydet seg over sitt hopp over i det fremmede språket. Riktignok skjønte han ingenting av mannens protester, men hver gang den andre hadde snakket ut, kom han med sitt quattro og sine fire fingre.

– Non antica! slengte Helge flott inn.

Men butikkmannen bedyret, antica.

– Quattro, sa Helge for siste gang.

Nå hadde mannen bare fem fingre i luften. Da Helge vendte seg mot døren, ropte mannen på ham og sa at han aksepterte. Sprettende glad tok Helge imot tingen, som var blitt tullet inn i lyserødt silkepapir.

*

I enden av gaten skimtet Helge kirkens mørke masse mot himmelen. Han gikk fort over den første delen av plassen, hvor butikkene lå med lyse ruter og trikkene skranglet forbi. Han gikk inn mot to buede arkader, som omfavnet en del av plassen, og dro den inn mot den veldige kirken, som skjøv sin brede trapp nedover torget som en muslingformet tunge.

Svart mot himmelens dunkle hvelv sto kirkens kuppel, bygninger var stablet opp over høyden bak. Gasslyktene hadde ingen makt her. Mørket sivet ut mellom arkadenes søyler, og vellet nedover trappen fra kirken.

Ørene hans fyltes av smellene fra plaskende vann fra en fontene som styrtet ned i steinkummen, og videre fra skål til skål, ned i bassenget.

Han ble stående og lytte og stirre. Så gikk han videre, sakte nå, for å høre hviskingen i seg selv. Nå var han her virkelig. Langt, langt borte fra alt det han hadde lengtet seg vekk fra. Og han gikk enda saktere, smøg seg langs de mørke veggene, som en som har rømt fra et fengsel.

*

Det lå en restaurant nede på hjørnet til gaten. På veien dit stoppet han på en tobakksbutikk og kjøpte sigaretter, postkort og frimerker. Da han en halv time senere ventet på biffen sin og drakk store slurker av rødvinen, pakket han ut det som skulle være en antikvitet og så på den. Det var en Eau de Cologne-flaske.

Deretter skrev han postkort til foreldrene sine. Til faren skrev han: «Jeg tenker på deg i kveld.» Han smilte sårt. Til moren skrev han: «Jeg har allerede kjøpt en liten ting til deg. Det første jeg kjøpte her i Roma.» Mor stakkars, tro hvordan hun hadde det? Han hadde ofte vært hard mot henne. Han skrev så at han klarte seg med språket, og at det ikke var så vanskelig å prute i butikkene.

Maten var god, men dyr. Bare han ble bedre kjent her, skulle han nok finne de billige stedene. Mett og kvikk av vinen gikk han videre i en ny retning. Han skimtet forfalne hus bak høye hagemurer. Han kom gjennom en sliten porthvelving og ut på en bro. En mann i et bomhus stanset ham og sa han måtte betale en soldo.

Derover kom han inn i et virvar av mørke, trange gatestubber. Han tråkket i avfall som lå og stinket i rennesteinen. Utenfor kneipene hang skumle menneskeskikkelser.

Helge var midt mellom henrykt og redd. Han var gutteaktig spent. Samtidig spekulerte han på hvordan han skulle finne veien ut av denne labyrinten, og tilbake til hotellet. Han fikk vel spandere på seg en drosje.

To kvinner kom bakfra og gikk forbi ham. Det var like ved en gasslykt. Det gikk en støkk gjennom ham: Det var dem han hadde lagt merke til på gaten, de han trodde var norske. Han kjente igjen de lyse skinnklærne til den høyeste av dem.

Helge fikk et vilt innfall. Han ville spørre dem om veien for å se om de var norske, eller skandinavere i alle fall. Med bankende hjerte ga han seg til å følge etter dem, sikker på at de i alle fall var utlendinger.

Helge overveide om han skulle si «Please» eller «Bitte» eller «Scusi», eller simpelthen prøve «Unnskyld». Det kunne være gøy hvis de var norske.

Pikene rundet et hjørne. Helge var tett etter mens han samlet mot. Da snudde den minste seg halvt og sa noe til ham på italiensk, lavt og rasende.

Helge ble skuffet. Han skulle til å si «Scusi» og forsvinne, men så snakket den høye til venninnen.

– Uff nei, Cesca, ikke snakk til ham. Det er mye bedre å bare late som man ikke merker det.

– Jamen jeg tåler ikke dette fordømte italiener-pakket, som aldri kan la et kvinnfolk gå i fred, sa den andre.

– Om forlatelse, sa Helge.

Pikene stanset og bråsnudde.

– Du må virkelig unnskylde. Helge stammet og ble rød, noe som han ble ergerlig over, og dermed rødmet enda mer i mørket.

– Jeg kom fra Firenze i dag, og nå har jeg gått meg bort i disse smugene her. Og så tenkte jeg at damene muligens var norske. Jeg er så dårlig på italiensk. Dere kan ikke være så snille og si meg hvor jeg finner en trikk? Mitt navn er forresten Gram, sa han og lettet på hatten.

– Ja, hvor bor du da? spurte den høye.

– Det er noe som heter Albergo Torino, oppe ved stasjonen, forklarte Helge.

– Han får ta Trastevere-trikken ved San Carlo ai Catinari, sa den lille.

– Nei, det er da bedre å ta linje én på den nye hovedgaten.

– De går ikke til Termini, svarte den lille.

– Jo visst. Den som det står San Pietro – Stazione Termini på, forklarte hun Helge.

– Den går jo oppom Capo le Case og Ludovisi. Det tar en time til stasjonen med den – minst!

– Neida, snille deg. Den går direkte, like opp Via Nazionale.

– Den gjør ikke det, sa den lille påståelig. – Den går dessuten til Lateranet først.

Den høye damen vendte seg til Helge.

– Du går bare rett bortover den første gaten til høyre, ut på loppetorget. Og så går du til venstre langs Cancelleria ut på den nye hovedgaten. Såvidt jeg husker, så stopper trikken ved Cancelleria. Du ser nok skiltet. Så må du passe på å ta den trikken som det står San Pietro – Stazione Termini på. Det er linje én.

Helge sto motløs og hørte på de unge pikene nevne fremmede navn. Han ristet på hodet.

– Jeg er redd jeg ikke finner det, frøken. Jeg får heller gå til jeg treffer på en drosje.

– Vi kan følge deg til stoppestedet, sa den høye.

Den lille hvisket grettent på italiensk, men den høye svarte avvisende igjen. Helge ble enda mer motløs av disse bemerkningene som han ikke forsto.

– Takk, men det trenger du ikke bry deg med. Jeg finner nok hjem på et vis.

– Det er ikke noe bry, sa den høye og begynte å gå. – Vi skal den veien, vi og.

– Det er altfor snilt. Det er visst vanskelig å finne fram her i Roma? l alle fall når det er mørkt.

– Å nei, man blir fort kjent.

– Jeg kom hit i formiddag fra Firenze med toget.

Den lille sa noe halvhøyt på italiensk.

– Det var vel kaldt i Firenze nå? spurte den høye.

– Ja, bikkjekaldt. Er det ikke litt mildere her i byen? Jeg skrev forresten hjem til moren min etter vinterfrakken min i går.

– Det kan være kaldt her og. Likte du deg i Firenze? Hvor lenge var du der?

– To uker, sa Helge. – Jeg tror jeg kommer til å like Roma bedre.

Den andre piken lo. Hele tiden hadde hun mumlet misfornøyd på italiensk.

– Jeg tror ikke det er noen by man kan bli så glad i som Roma, sa den høye med sin varme, rolige stemme.

– Er venninnen din italiensk? spurte Helge.

– Neida, frøken Jahrmann er norsk. Vi snakker bare italiensk sammen for at jeg skal lære, hun er nemlig svært flink. Mitt navn er Jenny Winge, tilføyde hun, og pekte mot et stort mørkt palass.

– Dette er Cancelleria.

– Er gårdsrommet så vakkert som det har rykte for?

– Ja, svært vakkert. Nå skal jeg hjelpe deg så du kommer på riktig sporvogn.

Mens de sto og ventet, skrådde to herrer over gaten.

– Nei se, står ni här, sa den ene herren.

– God kveld, sa den andre. – Skal vi gå oppover sammen? Har dere vært nede og sett på korallene?

– Det var stengt, svarte frøken Jahrmann mutt.

– Vi har truffet en landsmann som vi skal hjelpe på riktig sporvogn, sa Jenny, og presenterte Gram for maleren Gunnar Heggen og billedhugger Lennart Ahlin.

– Jeg vet ikke om herr Heggen husker meg. Jeg heter Gram, og vi traff hverandre på Mysusæter for tre år siden.

– Å, javisst ja. Og nå er du i Roma?

Lennart og frøken Jahrmann hadde stått og hvisket sammen. Nå kom hun bort til venninnen.

– Du Jenny, jeg går hjem. Jeg er ikke opplagt til å gå på Frascati likevel.

– Men det er jo du som har funnet på det.

– Uff nei, ikke Frascati. Æsj, sitte der og surmule med tretti gamle danske damer.

– Vi kan jo gå et annet sted. Men der kommer sporvognen din, herr Gram.

– Tusen takk for hjelpen. Kanskje jeg treffer damene engang igjen? I Skandinavisk Forening?

Sporvognen stanset foran dem.

– Jeg vet ikke, men kanskje du vil slå følge med oss? sa Jenny. – Vi skal drikke vin og høre på musikk.

– Ja takk. Helge sto forlegen og så rundt på de andre. – Det skulle være moro.

Helge vendte seg tillitsfullt mot Jenny, med det lyse ansiktet og den vennlige stemmen.

– Dere kjenner jo hverandre. Er det ikke hyggelig for dere da å slippe og ha med en fremmed? plumpet han ut og lo forlegent.

– Nei, kjære deg. Det er da bare hyggelig. Se, der gikk trikken din. Dessuten så kjenner du jo Heggen fra før, og nå oss. Vi skal nok passe på å få deg hjem. Med mindre du er trøtt.

– Trøtt, nei! Jeg vil forferdelig gjerne få være med dere, sa Helge ivrig og lettet.

De tre andre begynte å foreslå kneiper. Helge kjente ingen av navnene. Frøken Jahrmann forkastet alle forslagene.

– La oss dra til Sant’Agostino, sa Jenny og begynte uten videre å gå.

Gunnar fulgte etter.

– Det er ikke musikk der, innvendte frøken Jahrmann.

– Joda, han som skjeler og den andre mannen er der nesten hver kveld. La oss ikke stå her og tulle, da.

Helge gikk sammen med frøken Jahrmann og den svenske billedhuggeren.

– Har herr Gram varit länge i Roma?

– Nei, jeg kom fra Firenze i formiddag.

Frøken Jahrmann lo. Helge ble flau. Han overveide om han likevel heller skulle si at han var trøtt, og så gå. Men de fortsatte ned gjennom mørke, trange gater. Frøken Jahrmann snakket hele tiden med billedhuggeren og svarte knapt når Helge forsøkte å si noe til henne. Innen Helge fikk bestemt seg, så han det andre paret forsvinne inn en smal dør nede i gaten.