ERLEND SANDE

Toppturboka

For deg som går motbakker på jakt
etter de beste skiopplevelsene

© 2024 Fri Flyt AS

1. utgave. 1. opplag

Forfatter: Erlend Sande

Omslagsfoto: Elly Klepp

Tilrettelagt for e-bok: Type-it AS, Trondheim 2025

Materiellet i denne boka er omfattet av åndsverlovens
bestemmelser. Det må ikke kopieres
fra boka uten særskilt avtale med forlaget.

Fri Flyt AS

Postboks 1185 Sentrum

0107 Oslo

friflytbestill.no

ISBN: 978-82-94031-08-5

Alistair Street og Vegard Aasen på vei opp brefallet under Gjertvasskaret i Hurrungane. Foto: Adam Gairns

Oppstigning mot Skarven i Isfjorden. Foto: Ståle Johan Aklestad

Drømmeføre på Grøtdalstinden i Sunnmørsalpene. Bjørnar Otto Hovland setter utfor. Foto: Ståle Johan Aklestad

Intro

Å bestige fjelltopper på ski og kjøre utfor snøkledde fjellsider er en sjelden kombinasjon av store opplevelser, gleden over å være ute i fri natur, mestringsfølelsen ved å beherske snøen og terrenget, fartsfølelse, vennskap og mye mer.

For min del likte jeg tanken før jeg hadde prøvd. Fjellklatring virket farlig og skremmende, å surfe bølger var for de som bodde ved havet under andre himmelstrøk, men å gå med egne krefter til topps på et fjell og sette utfor på ski, var noe som tiltalte meg enormt.

Her kunne jeg bruke de ferdighetene jeg hadde tilegnet meg med en oppvekst i vinterlandet Norge. Langrenn fra jeg var ganske liten, slalåmkjøring i alpinanlegg, etter hvert telemarksvinger i løs snø.

Jeg tror veldig mange har hatt det på samme måten. Toppturer på ski og brett er et naturlig neste skritt for den som er interessert i ski og friluftsliv.

Og når selve ideen er sådd, er egentlig virkeligheten enda bedre. Det er en åpenbaring å få på seg utstyret som er så velfungerende i motbakke, der fellene gir spikerfeste, samtidig som du kan ha full kontroll ned igjen. Like fantastisk er det å bli kjent med de mange turmulighetene vi har rundt om i Norge.

De siste tiårene har tusenvis av nordmenn oppdaget dette. Derfor er det skispor på topper over hele landet etter hvert eneste snøfall. Noen gjør det for treninga, andre for utsikten, det sosiale eller bare følelsen av å kjøre en sving i god snø.

DEN OPPRINNELIGE SKIGRENEN

Som frikjøringsproffen og toppturentusiasten Nikolai Schirmer sier det: «Topptur på ski er kult fordi det er én av få opplevelser hvor du kan være underholdt fra soloppgang til solnedgang og aldri kjede deg et sekund. Dramaturgien er som i en skikkelig god bok, hvor spenningskurven bare bygger seg opp i takt med høydemeterne du legger bak deg, før du i et villt crescendo slipper deg ut for fjellsiden og ned dit du kom fra. Gjerne etter å først ha sjekket at snøen er trygg.»

Toppturer på ski har vært overalt de siste årene –i realityserier, tv-reklamer og ikke minst sosiale medier. Mange ser på randonee som noe nytt og trendy. Men jeg tror ikke dette er en mote som kommer til å gå over.

Når vi tar oss fram i upreparert snø på på ski med feller, viderefører vi den opprinnelige måten å bruke ski på. Mens ski som sport – i alle fall med nasjonale konkurranser – har tradisjoner bare et par hundre år tilbake, og kappløp i maskinpreparerte spor er en nyvinning fra de siste tiårene, er ski som transportverktøy flere tusen år gammelt.

De eldste skiene som er funnet er 5-6000 år gamle og andre arkeologiske funn tyder på at mennesker har gått på ski i mer enn 10 000 år. Nøyaktig hvor de første skisporene ble satt er ikke godt å vite, men historikerne peker på et nordlig belte fra kysten av Norge og østover til Sibir, som har hatt en befolkning av nomader.

FELLER OG TELEMARKSKI

Ski vært sentralt i den samiske kulturen, først da livsgrunnlaget var jakt på villreinen, så med reindrift. Samiske skiløpere kunne legge bak seg ufattelige distanser på ski på jakt etter ulven som truet næringsgrunnlaget.

I det moderne Norge er dette stadig fjernere minner, men selv var jeg så heldig å få et innblikk i denne opprinnelige skikulturen på en tur den kinesiske sida av Altaj-fjellene. Tuva-folket hadde brede ski med pels fra hest som permanente feller. Til tross for myke sko og lærremmer som bindinger, hadde de ingen problemer med å ta seg fram i bratte fjellsider med dyp snø.

Kanskje var det slik det så ut da skiene som nylig smeltet fram under isen ved Digervarden i Reinheimen nasjonalpark, var i bruk for 1300 år siden.

Vi nordmenn har pekt ut Morgedal som skisportens vugge. Fra denne vesle bygda i Telemark kom skimesteren Sondre Norheim (1825–1897) med innsvingte ski og både telemarksving og kristianiasving.

Omtrent på den tida Sondre Norheim satte sine siste telemarknedslag, kom de første skifabrikkene i Norge. Fram til da var skiene høvlet til fra én treplanke. Nå ble ulike treslag limt sammen, for å gjøre skiene lettere og sterkere. Arbeid og transport var ikke lenger det primære bruksområdet, ski var blitt synonymt med sport og friluftsliv.

I skisportens barndom var det likevel snakk om allsidig utstyr. Birger Ruud vant hopp og utfor på samme par ski under OL i 1936. Utforrenn uten heis var vanlig. De beste norske alpinistene og tilreisende franskmenn konkurrerte i Galdhøpiggrennet på 1930-tallet. På samme tid gikk sunnmøringer skiturer på dagens toppturklassikere – som Skårasalen og Nordre Sætretind.

TELEMARK OG SNOWBOARD

Også 1960-tallets skiutstyr kunne brukes på tvers av grener. Alpinkjørerne den gangen brukte kabelbindinger der hælen var festet til et jern og slik sett kunne løsnes til oppstigningene. I alpelandene ble alpinutstyret brukt på denne måten og var det vanlige også til turer i fjellet. Feller fra dyreskinn ga feste i motbakkene

Skiløpere på tradisjonelt vis legger et lekent spor i puddersnøen i Altajfjellene i Kina. Foto: Erlend Sande

Da utløserbindinger tok over for bruk i slalåmbakker, ble det utviklet egne turbindinger, der et hengslet ledd sørger for at hælen var fri i motbakkene.

I Norge skilte imidlertid turutstyr og alpinutstyr lag. Alpinutstyret ble spesialisert mot hardtråkkede slalåmbakker, mens langrennsutstyr var best i oppkjørte spor.

Entusiaster i miljøet rundt Norges Høyfjellsskole i Hemsedal og etter hvert butikken Skandinavisk Høyfjellsutstyr forsøkte å introdusere det alpine turutstyret i Norge fra 1960-tallet, men interessen var liten. Først da telemarksvingen fikk sin renessanse på 1980-tallet, ble det flere skispor mot fjelltoppene.

Nå hadde folk egnet utstyr for å gå til topps på de fineste fjellene. Siden mange også hadde fått gode skiferdigheter med løssnøkjøring på telemarkski i skianlegg, hadde de dessuten alle forutsetninger for å nyte nedkjøringa til fulle. Snowboard var en annen mulighet som kom for fullt på 1990-tallet. Å komme seg opp på fjellet kunne være en utfordring i dyp snø. Men på toppen, med en snødekt fjellside under seg, er det ingen brettkjører som vil bytte til ski.

RANDONEE OG FRI FLYT

Rundt 2000 kom nye typer ski som var inspirert av snowboard, brede frikjøringsski som fløt i puddersnøen og lekeski med tupp foran og bak. Mange telemarkkjørere byttet til fast hæl. Da ble også alpint turutstyr aktuelt.

Randonnée, tur på fransk, ble det norske begrepet for skiutstyr der hælen kunne løftes i motbakkene og festes når du skulle kjøre ned. Skrivemåten som har vunnet fram på norsk er randonee. Det ble en ny folkesport, noe som ikke er rart.

At Norge har helt spesielle kvaliteter for toppturer på ski, ble oppdaget av italienske guider flere år tidligere. De begynte å ta med gjester på turer i Lyngsalpan, med båt som overnatting. Slik ble «ski and sail» et begrep. Lyngen og Lofoten er blitt globale destinasjoner for toppturister på ski, med guidede grupper på alle fjell i høysesongen.

Men de aller fleste skisporene lages av oss som bor her. Mange nordmenn bor slik at de kan dra på dagstur hjemmefra eller fra hytta. Skiturer i fjellet er en populær og viktig aktivitet mange steder i landet. Utstyret er tilgjengelig i alle sportsbutikker.

Magasinet Fri Flyt har vært midt oppe i dette siden starten i 1998. Vi skrev om toppturer allerede fra første utgave av bladet, startet toppturfestivalen High Camp i 2001 og begynte å gi ut bøker om skiturer og snøskredkunnskap.

Det har vært en lang reise til dagens Topptur-Norge, med spor på de mest populære toppturfjellene timer etter hvert snøfall, statlig snøskredvarsling, et stort korps profesjonelle guider og influensere som lever av å filme seg selv på skitur. Mange har realisert drømmen om å stå på ski med havutsikt i Lofoten, se Hjørundfjorden under seg eller gjennomføre Høgruta i Jotunhemen.

BOKA OM TOPPTUR PÅ SKI

For noen år siden slo det meg at det manglet en bok om å gå topptur på ski på norsk. Det fantes guidebøker og lærebøker om snøskred, men ikke en bok som tar for seg alle sider ved denne aktiviteten, fra turplanlegging til skiteknikk og utstyr. I denne boka har jeg forsøkt å gå gjennom de viktigste temaene for de som vil gå alpine skiturer på egenhånd. Jeg har brukt mine erfaringer fra 25 år som journalist og redaktør med ski som spesialfelt, men innser at jeg ikke er ekspert på alt dette. Derfor har jeg rådført meg med mange av de dyktigste i Norge.

Forhåpentligvis vil både de som skal på sine første toppturer og de som har holdt på en stund finne nyttige tips.

Det sier seg selv at toppturer på ski innebærer mye du ikke kan lese deg til, så det viktigste målet med boka er å inspirere til å dra ut, øve, skaffe egne erfaringer og gjerne gå på kurs. I kapitlene om breferdsel, alpin klatring og brattkjøring på ski, er tanken at du som leser skal få en innføring i hva ekspertene kan og hvordan de tenker.

Skiturer er moro, men også alvor. Ulykker skjer dessverre hvert år. I Fri Flyt er vi stolte av å ha en rolle i skikultur der mange kan mye. Jeg håper denne boka kan være et nytt bidrag i så måte.

Alvorlig er også endringene i klimaet. Vi toppturentusiaster opplever hvordan sesongene blir kortere og isbreene krymper. Vi bør gjøre vært beste for å ta vare på naturen og omgivelsene.

Men samtidig skal vi glede oss over at vi har oppdaget verdens fineste friluftsaktivitet, og siden vi kan legge sporet vårt der snøen til enhver tid faller, finner vi helt sikkert godt skiføre denne vinteren også.

God lesning og god tur!

Robert Aaring, Roger Eidem og Christian Björk på tur i Sunndalsfjella i oktober. Foto: Tore Meirik

01
Hvor går turen?

Før skisesongen gleder jeg meg til å gå mange ulike slags toppturer. I starten er kanskje det viktigste å komme i gang, kjenne snø under skiene og puste den kalde klare lufta. Håpet i løpet av sesongen er å få til noen skikkelige høydepunkt, topper jeg har drømt om, eller lange nedkjøringer i puddersnø. Å velge turmål og planlegge turen dit, er en sentral del av det å være en toppturentusiast.

Toppen skal være tilgjengelig på den tiden du har til rådighet. Du skal ha form og ferdigheter til å komme trygt opp og ned, og den skal helst by på en fin naturopplevelse og morsom skikjøring.

For noen er det i tillegg viktig å ha spenningen med å være på et helt nytt sted, statusen det gir å ha gått på en ekstra krevende topp eller kanskje å få fine bilder.

VARIASJON GJENNOM SKISESONGEN

De ulike delene av topptursesongen gir ulike rammer for valg av tur. I starten av vinteren tar du det du får. Om sesongstarten skjer rundt jul og nyttår, er det mørkt og ofte liten eller ingen base under nysnøen. En mulighet er å ta til takke med en kortreist tur i et skisenter der det er lagt kunstsnø. Høyt til fjells kan den første snøen gi flott føre på en isbre. Samtidig er det mye dårlig vær og korte dager. Ved å følge forsenkninger i terrenget kan du få greie forhold selv om det generelt er lite snø. Det skal sies at forholdene tidlig på vinteren kan variere mye. Kommer det noen store snøfall, er hele terrenget tilgjengelig. Kommer det virkelig tidlig snø – i oktober – er dagene lengre, lyset vil være som i slutten av mars.

Midtvinters kan vi få føret vi drømmer om, aller helst nysnø oppå en god såle. Januar, februar og mars er de beste månedene for tørr snø. Dette er perioden for lagdelt vintersnø, og først i de senere årene er det blitt vanlig å gå alle slags toppturer på ski i denne perioden. I tillegg til skredfaren, må du tenke på at lyset er begrenset (selv om dagene blir stadig lengre utover vinteren) og at været er svært omskiftelig. Summen av dette blir for de fleste at kortere turer i enkelt terreng er det beste. Er du så heldig å få puddersnø, bør du fokusere på å nyte den i trygge omgivelser, framfor å prøve deg på de høyeste toppene.

Våren er den tradisjonelle og fortsatt mest populære perioden for toppturer på ski. Nå er dagene lange, ofte i kombinasjon med stabile perioder med fint vær. Da er det behagelig å være ute og fristende å sikte seg inn på de høyeste toppene og mer utfordrende turprosjekt. Det vi tenker på som vårsnø er smelteomvandlet, det betyr at snøen som har falt gjennom vinteren, har smeltet sammen til ett homogent lag. Under optimale vårforhold forsvinner faren for flakskred helt. Men det er viktig å vite at det ofte er lagdelt vintersnø både i april og mai høyt til fjells, slik at det må tas med i beregningen når turen planlegges.

Sommeren er tiden på året da selv de mest forståelsesfulle naboene rister på hodet av at du drar skiene ut av boden. Men det er også sesongen for flotte skiturer til høye topper eller bratte snørenner på føre der du vanligvis ikke trenger å tenke på snøskredproblematikken.

HVA ER ET BRA TOPPTURFJELL?

Vi har fjell som dekkes av snø om vinteren mange steder i Norge, men hva er det som gjør at noen av dem peker seg ut som mål for toppturer på ski?

Jo, det må i alle fall være en viss lengde og stigning på bakkene, for at det skal være noen vits i å legge på fellene. Når vi angir lengden på en topptur, er antall høydemeter mer interressant enn avstanden til toppen i kilometer.

Selv om toppturmuligheter finnes mange steder i Norge, er det på ingen måte like bra overalt. Er det flatt, eller småkupert med tett skog, vil de fleste synes det er artigere å gå på langrennsski.

Da vi lagde den første toppturboka for hele Norge, tenkte vi at en skikkelig topptur burde inneholde minst 1000 høydemeter skikjøring. Det var kanskje et greit kriterium i en bok der vi skulle velge og vrake blant tusenvis av fine skifjell, men i ettertid har jeg innsett at det er veldig mange populære og fine skiturer som har mindre enn halvparten av de høydemeterne å skilte med.

Mange vil også ha større glede av en tur med 500 høydemeter enn en med 1500, ganske enkelt fordi det er mindre fysisk krevende. Er du blant de som synes topptur er i overkant slitsomt, gir det utvilsomt større mestringsfølelse når fem hundre høydemeter bringer deg til toppen, i stedet for at du er en tredjedel oppe i lia på et høyere fjell.

Samtidig er det kanskje en nedre grense også, i alle fall for å ta på seg fullt toppturutstyr med feller under skiene. Er det bare hundre meter stigning, tar du kanskje bare snowboardet eller skiene på skuldrene og går opp. Er det en tur med mye opp og ned, blir det mer fjellskitur enn topptur.

Mange nybegynnervennlige toppturer innebærer fra 300 høydemeter til litt over 1000 meter stigning. Men viktigere enn antall høydemeter er terrenget. For å få en best mulig opplevelse vil du helst ha en fjellside der du stiger hele veien fra start til toppen, slik at du kan kjøre hele veien tilbake. Det gjelder særlig hvis du har snowboard eller tyngre skiutstyr.

Siv-Elin Skogen er fornøyd med å ha laget disse puddersporene på vei ned fra Trolltinden i Sunndalsfjella. Foto: Tore Meirik

TERRENG OG SNØ

Men viktigere enn å finne en optimal høydeprofil for skikjøring, er selvsagt sikkerheten. På de første toppturene bør du unngå komplekst terreng, der det kan være vanskelig både å gå, kjøre på ski og gjøre de riktige vurderingene av sikkerheten.

Er det et bestemt fjell du har hørt om og har lyst til å prøve deg på, er det sterkt å anbefale at du studerer kartet for å få et mest mulig presist bilde av den aktuelle turen. Avstanden mellom høydekotene på kartet viser hvor bratt terrenget er. På et vanlig norsk turkart med målestokk 1:50 000, betyr en avstand mellom høydekotene på mer enn 0,7 millimeter at terrenget er 30 grader bratt eller slakere. Det betyr at det ikke kan løses ut skred her, og hvis det ikke er brattere terreng over deg, er du utenfor skredterreng. Du kan lese mer om dette i kapittelet om snøskred.

Hvordan fjellsiden du skal gå ligger i forhold til sol, vær og vind, innvirker på snøen og dermed skiføret og den opplevelsen du får både oppover og nedover. Tidlig på vinteren vil du være i sola for å slippe å fryse. På våren oppsøker du sider som har ligget i skygge, for å få tørr snø.

TOPPTURBØKER

De fleste av mest populære toppturområdene i Norge er dekket av guidebøker med detaljerte rutebeskrivelser. En slik guidebok er et nyttig verktøy for å utforske et område. I første omgang får du kanskje hjelp til å velge en tur med passende lengde, fin utsikt fra toppen og muligheter for god kjøring ned igjen.

I neste omgang kan du bruke boka til å finne en tur som passer til de vær- og snøforholdene du har den aktuelle dagen. Skal du gå tur tidlig på sesongen eller godt utpå våren, vil du kanskje velge en tur der du kan kjøre bil høyt opp og slipper en lang anmarsj på beina. Skal du gå med hodelykt en pudderdag midtvinters, vil du helst holde deg i skogen. Er det skredfare, vil du se etter turer der du kan ferdes helt utenom skredterreng.

De nyeste toppturbøkene har såkalt terrengklassifisering, slik at du lett kan velge turer som passer for deg og turkameratene dine ut fra værforholdene og snøskredvarselet. Toppturbøkene er også gode verktøy for å finne nye og mindre besøkte turmål i et område der du kanskje kjenner klassikerne fra før.

KLASSIKERE PÅ VÅREN

Det er ikke slik at store skiopplevelser er forbeholdt de erfarne. Mange forholdsvis enkle toppturer bringer deg opp i spektakulær fjellnatur, med isbreer og vertikale vegger. Et fjell som er slakt på den ene siden, kan ha en bratt bakside.

Likevel venter et solid løft når du går fra de enkleste toppturene til de virkelige klassikerne i Topptur-Norge. Her er det ofte fra 1000 til 1500–1600 meter stigning og et mer varierende terreng. Mange av disse fjellene ble etablert som kjente turmål den gang toppturer først og fremst ble gått om våren, da det vanligvis er mindre risiko for snøskred.

De fleste av disse lange toppturene går gjennom skredterreng, svært mange i komplekst terreng, hvor det ikke er noen mulighet til å velge bort skredterrenget helt. Derfor har vi tradisjonelt ventet til våren med å gå disse.

I dag er det mange som går toppturklassikerne gjennom hele vinteren. 1500 høydemeter i pudder er herlig. Men det stiller store krav til bruk av snøskredvarsel og god turplanlegging og gjennomføring. Å finne veien til topps er riktignok ikke nødvendigvis den helt store utfordringen, siden mange topper gjerne har besøk hver eneste helg og gjerne på de fleste ukedagene i tillegg.

Tidsbruk

Valg av turmål har også sammenheng med hvor lang tid du har lyst til å være ute i fjellet. Da må du kunne danne deg et bilde av hvor lang tid en tur vil ta. Tidsbruken avhenger av flere faktorer, blant annet føret og hvor sprek du er, eller kanskje nærmere bestemt hvor raskt du er i stand til å bevege deg på det utstyret du har. Ja, kanskje avgjøres ikke farten av deg, men av den i gruppa som har minst erfaring – eventuelt den som har nye sko hen får gnagsår av.

Når vi skal beregne hvor mye tid vi trenger på en tur, er antall meter stigning bra å starte med. Guider tar gjerne utgangspunkt i 300 høydemeter per time, slik at du skal kunne gå 1000 høydemeter på mellom 3 og 3,5 timer. For å ta høyde for at enkelte turer inneholder lengre, flate partier, er det vanlig å legge en time på estimatet for hver tredje kilometer i lengderetning. Tidsestimatene i toppturbøkene til Fri Flyt er basert på et slikt regnestykke. For en gruppe ferske toppturfolk, kan det være hardt nok å holde dette tidsskjemaet. Samtidig liker mange erfarne skiløpere å holde en marsjfart på både 400, 500 og 600 høydemeter i timen. Men du kan ikke ukritisk følge spor på skitur. Om for eksempel temperaturen har gjort snødekket mindre stabilt, hjelper det lite at det er et spor fra tidligere på dagen opp en bratt fjellside. Sikkerheten er avhengig av at du tar dine egne valg.

Turfølge på skareføre mot Jønshornet i Sunnmørsalpene. Foto: Håvard Myklebust

KYST OG HØYFJELL

Skikjøring med havutsikt er det som har gjort Norge til en drøm for toppturentusiaster over hele verden, men for mange av oss som bor her, er dette nesten hverdagslig. Langs hele kysten har vi bratte fjell som får rikelig med nedbør. Her finner vi også flesteparten av toppturklassikerne og mange av de fjellene som får mest besøk.

Samtidig er det flott å komme opp i Jotunheimen og de andre høyfjellsområdene, der turen starter over tregrensa. Her er det mindre nedbør og ofte mindre snø, men samtidig er sesongen er lang og stabil.

BRATTE UTFORDRINGER

Noen vil raskt videre fra de klassiske toppene, til enda mer krevende utfordringer: Bratte snørenner og andre eksponerte linjer. Her er det ikke bare snøskred som utgjør risikoen, noen nedkjøringer er så bratte at et fall i seg selv vil være livsfarlig. Dette er slett ikke skiturer for alle, snarere tvert imot, og du bør tenke nøye gjennom både hva som er motivasjonen din og ferdighetene dine, før du gir deg i kast med noe sånt. I noen tilfeller kombineres denne ekstreme skikjøringa med elementer av alpin klatring, for eksempel nedfiring over et klippeparti for å komme til starten av en snørenne. Dette øker kompleksiteten ytterligere, og du må være sikker på å beherske både klatringen og skikjøringa, samtidig som du må ha vurdert snøforholdene riktig.

TRAVERSER OG FLERDAGERSTURER

En mer aktuell vei videre fra de klassiske toppene, vil for mange være å kombinere flere topper på én dag. Å ta på fellene for andre og tredje gang på samme tur kan være en solid barriere. Men det blir mye lettere om du har unngått gnagsår, har feller som fungerer og er i god nok form til å ha litt overskudd. Kanskje bruker du nå beskrivelsene i en toppturbok for å få oversikt over området, men setter selv sammen din egen tur. Med god planlegging kan en slik tilnærming også gjøre at du treffer enda bedre på snøforholdene.

En slik rundtur over flere fjell kan gi en veldig fin turopplevelse, også på dager da føret ikke er perfekt. Mestringsfølelsen ved å ta seg rundt i landskapet på ski, blir viktigere enn selve kjøreopplevelsen.

Traverser eller rundturer over flere dager, gir en ytterligere dimensjon til toppturopplevelsen. Den klassiske «høye veien» i Alpene, Haute Route mellom Chamonix og Zermatt, har inspirert til en rekke ulike «høgruter» i Norge. De fleste legger opp til ruter med innendørs overnatting, Da kan du kan gå med en relativt lett sekk, som ikke ødelegger for skiopplevelsen. Du bestiger nye topper hver dag og overnatter på hytter inne i fjellet eller nede ved fjorden. En slik tur gir muligheter for unike naturopplevelser, der du er i en boble sammen med turkameratene over flere dager.

Eirik Loftesnes på vei opp fra Kårdalen i Sunnmørsalpene. Foto: Ståle Johan Aklestad

TOPPLØSE TURER

Men for noen blir slike prosjekter noe som tar fokuset bort fra det som egentlig er poenget. For det er vel skikjøringa? Mange fjell har et topparti som ikke egner seg for skikjøring, og da er det mange som snur før toppen. Men de siste årene er det også blitt vanlig å gå feller opp, kun for å kjøre på ski. Da kan du velge en skogsli eller fjellside hvor det er gode og trygge snøforhold og bruke dagen til å gå flere runder der. Ønsker du mest mulig god skikjøring i forhold til innsatsen, er dette måten å gjøre det på.

Noen steder tynnes det skog og tilrettelegges for denne formen for topptur, en slags heisfrie skisentre. Noen dugnader med å rydde bort nedfall, kan være en fin måte å forberede vinteren på, om du får tillatelse fra grunneier.

Går du skituren i mørket med hodelykt, er det supert å velge denne typen turmål. Her er det en stor fordel med terreng du kjenner godt, slik at du kan nyte skikjøringa med minimal risiko for snøskred eller andre farer.

Fri Flyt-journalist Tore Meirik bruker ofte skisenteret når han tester toppturski: «Å kjøre runde etter runde i et stengt alpinanlegg hvor du bruker fellene i stedet for heisen og får stadige førstespor i urørt snø er en fantastisk måte å gå topptur uten å nå en topp», sier han.

«Topptur» i alpinanlegg

Mange har begynt å gå opp med feller under skiene i og ved alpinanlegg. Noen gjør det fordi dette er det eneste stedet i området hvor det er snø, gjerne snøkanonsnø, og bakker av en viss lengde. Andre velger skisenteret for å finne lett tilgjengelig og trygt terreng. Å gå på feller i eller ved et skianlegg, kan også fungere fint mens andre i familien bruker skiheisen.

Hvis du tenker å prøve toppturutstyret på denne måten, bør du sjekke hvordan skisenteret forholder seg til topptur. Noen steder er det ganske enkelt forbudt. Andre steder, som i Wyllerløypa i Oslo, er det en egen trasé som kan benyttes. De som prøver seg med feller i andre deler av anlegget, blir stanset.

Det er ikke så enkelt som at skianleggene vil selge heiskort og ser på toppturfolk som hår i suppa. Når bakkene prepareres med store tråkkemaskiner, kan skifolk på tur opp bakken etter stengetid skape farlige situasjoner. Det gjelder særlig når det prepareres med vinsj.

I storparten av norske skisentere vil du likevel kunne gå med feller uten store hindringer. Noen steder er det også flytende overgang mellom alpinanlegg og toppturterreng.

Uansett bør du være forsiktig og hensynsfull. Hold deg helst helt unna traséene på vei opp, eller gå helt i kanten hvis du er avhengig av kunstsnøen. Det er fint om vi unngår konflikter og beholder mulighetene til å få luftet toppturutstyret på denne måten også i framtida.

Randotraséen i Wyllerløypa gir mulighet for 300 høydemeter motbakke i Oslo. Foto: Christian Nerdrum