Lille giftige blomst

Bergen 1667

TORBJØRN GRINDHEIM

STINTE

© "Stinte"

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-999532-3-8 (ePub)

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndverksloven eller inngåtte avtaler om kopiering.

Kapittel 1

Løytnant Harald Jotun reiste seg og gikk bort til vinduet. Han la hendene på ryggen og stirret ut på det sorte vannet. På den andre siden av Vågen blafret faklene i brisen langs Tyskebryggen. Bergen virket rolig nå midt på natta, men han visste at byen sydet av liv i forskjellige former bare man oppsøkte de rette stedene. Bygget han befant seg i var alt annet enn fullt av liv. Han hadde seks mann under sin kommando. Fire av dem lå og sov i rommet ved siden av, og de to siste satt i utkikksrommet i etasjen ovenfor.

Harald Jotun gjespet. Enda noen timer til sola sto opp og de ble avløst av dagskiftet. Bygget han befant seg i, tollbygget, sto i enden av kaien som strakte seg bortimot fire hundre alen ut i Vågen. Kaien var fundamentert på massive tømmerstokker som var drevet ned i bunnen. Alle skipsanløp av betydning skulle innom her og fortolle lasten før de fikk seile inn i havna. En overvekt av tyske skip som seilte under det hanseatiske handelsforbundet. Men også norske. Skip som kom til landets handelsmetropol for å selge varene sine til tyskerne.

Jotun klødde seg i nakken. Denne jobben krevde fremfor alt tålmodighet. Venting. Han kikket bort på våpenstativet. Tolv moderne, engelskproduserte musketter med flintelås som gjorde dem langt overlegne den gamle luntemekanismen. Ferdigladet med krutt og kule sto de der. Det hadde vært mer spenning i jobben han hadde hatt før denne. Mer bruk for muskettene. Han hadde tjenestegjort på Bergenhus festning siden den dagen han fylte 16 og frem til den dagen han fylte 40 og ble pensjonert.

En del skipsanløp ble varslet i forkant, men langt fra alle. De hadde en loggbok der de førte inn opplysningene fra havnesjefen om hvilke skip som var ventet fra hvilken by. Han fant frem tobakkspungen og fisket opp en grov klype. I denne loggboka var det også ført opp hvilken last som var forventet og hvilke tollsatser som skulle betales. Han tente krittpipa og vendte blikket tilbake mot havna. Tollsatsene hadde økt i takt med den tiltagende handelsaktiviteten, og kreativiteten blant de tyske handelsmennene så ikke ut til å ha noen ende. De fant skjulte varer helt nede fra kjølsvinet og opp til utkikkstønna i fokkemasta.

Han inhalerte og slapp røyken ut i små puff. For bare noen få år tilbake hadde de knapt avslørt smuglingsforsøk, men det var slutt på den tiden. Kapteinene fikk bygget skjulte rom der de oppbevarte smuglergodset. De fleste fartøyene kom til byen med korn, og tollsatsen på korn var fortsatt moderat. Pengene de tjente på smuglingen kom fra tre vareslag, alle med høy tollsats: Alkohol, tobakk og kjøtt. Her var det store summer å hente, og markedet for rask omsetning var sannsynligvis bortimot umettelig.

Jotun ropte opp til mennene oppe i utkikksrommet og fikk straks svar. Fortsatt våkne, tenkte han. Det var så godt som umulig å smugle varer inn til Bergen via landeveien. Den massive bymuren hadde vakter fra toll-divisjonen, politimyndigheten og Bergenhus festning, og der hvor veien gikk inn mot muren, var det konstant vakthold. De som kom landeveien, måtte passere gjennom byporten, og ethvert smuglingsforsøk ville høyst sannsynlig bli avslørt. Sjøveien var en helt annen sak. Umulig å vite hvor mange skippund med illegale varer som hvert år ble smuglet i land etter at skipene var klarert fra dette stedet.

Tollsjefen holdt finansbyråden løpende orientert om hvert beslag og om hvert estimat på hva de forventet av varer som gikk gjennom nettet deres. Tollsjefen hadde, i likhet med ham selv, ikke det minste begrep om hvor mye som ble smuglet inn. Disse estimatene var derfor tall som sannsynligvis ble rapportert høyere enn virkeligheten for å opprettholde og forsterke tollbodens status, menn og midler, men ikke så høye tall at det virket som om de ikke gjorde jobben sin.

Det krevde mye ressurser å gå gjennom et handelsskip og være bortimot sikker på at alle krinker og kroker var tilstrekkelig undersøkt. Seks mann utførte denne jobben, og vanligvis brukte de mellom ti og femten timer på en slik gjennomgang. Selv sto han på lastedekket og mottok ferdigstillingsrapporter etter hvert som de forskjellige områdene av skipet ble klarert. Når de fant smuglergods, ble det straks rapportert til tollsjefen. Skipet ville da bli tatt i arrest. Enten ble det liggende ved kai til en passe reaksjon var bestemt, eller så ble det seilt inn til Tjærekaien i påvente av straffeutmåling.

Som regel ville kaptein og det hanseatiske handelskompaniet nekte for enhver tilknytning til smuglervarene. Jotun klødde seg i nakken og gjespet. Han trodde på handelskompaniet. De ville aldri tatt en slik risiko for hva som til syvende og sist ville utgjøre en veldig liten sum for dem. Kapteinene var en annen sak. De hadde sin faste hyre, og for dem ville smugling gi en god ekstrainntekt. Som regel var det ikke mulig å avdekke om kapteinen snakket sant. Selv trodde han at det som oftest var en gruppe av mannskapet som sto bak. Hyren hadde stått stille de siste tiårene, og misnøyen til sjøfolkene, som mente de var underbetalt, var ingen hemmelighet. En del av sjømennene ville sannsynligvis ha et større jafs av måltidet, og smugling var måten å gjøre det på. God fortjeneste og liten risiko, ettersom det var kapteinen og handelskompaniet som tok den eventuelle straffen.

Som oftest ble skipet løslatt etter kort tid. Varene ble beslaglagt, og en bot ble skrevet ut til handelskompaniet. Men en og annen gang ble disse beslagene mer alvorlige og kompliserte. Som når kapteinen ikke forsøkte å skjule forbrytelsen, men i stedet forsøkte å bestikke seg fri. Han hadde selv opplevd det. De hadde funnet et halvt dusin tønner med nederlandsk brennevin som var begravet i kornlasten. Nøyaktig hvor mye kapteinen ville betale dem for å se en annen vei, var ikke klart. Han hadde avslått uten ett sekunds betenkningstid og tatt kapteinen i arrest.

Jotun steg ut på kaien og dunket restene av den brente tobakken ut av pipa. Han trakk inn eimen av sjø og kloakk. To menn skrek til hverandre et sted inne på land. Han kunne ikke se dem og fikk ikke med seg hva de hadde å formidle til hverandre. Han hadde hørt at denne byen var helt annerledes før de tyske handelsmennene hadde gjort sitt inntog. Mer som Ålesund, hadde han blitt fortalt. Rolig, nesten livløs. Tyskerne hadde skylt over byen i bølger, og etter hvert hadde bølgene lagt seg til ro, og tilbake lå en sjø av brakkvann, en blanding av tysk og norsk.

Før handelsmennene kom, ville det neppe vært marked for smuglervarene. Tyskerne hadde en særegen appetitt på alkohol. Om han hadde forlatt posten sin nå og tatt en spasertur langs Vågen, ville han riktignok sett brakkvannet, blandingen av tyske og norske menn. Døddrukne menn med den ene foten i rennesteinen og den andre i magen til en tilfeldig forbipasserende. For fyll og vold var det som preget nettene, og selv om tyskerne dominerte natta, var nordmennene mer og mer til stede i galskapen. Tyskere klumpet seg sammen i vertshus og kneiper, og det samme gjorde nordmennene. For på nattestid blandet de seg ikke med hverandre, bortsett fra i ett og annet masseslagsmål.

De to mennene i utkikksrommet hadde blitt avløst av to fra soverommet, og han kunne høre at det klirret i beltespenner og bandolærer fra postene som nå skulle krype opp i hver sin køye. Selv hadde han ingen avløser. Han kunne ikke gå og legge seg, selv om disse nettene var aldri så trøttende. Men det var for så vidt greit. Han var tross alt lønnet for det. Og om det skulle oppstå en situasjon, om et uanmeldt skip skulle komme seilende eller tollsjefen foretok en kontrollinspeksjon, skulle de ikke finne ham uforberedt. Han var alltid klar for det uventede. Hadde alltid vært det. Kom alltid til å være det.

Kapittel 2

Mot himmelens største stjerne så Ansgar at noe bevegde seg like utenfor bukta. Handelsskipet drev med strømmen. Det driver raskere enn det som godt er, tenkte han. Ansgar og mennene hans skjøv båten ut fra stranda. Han hoppet om bord som sistemann og satte seg akter. Mennene hadde en åre hver, og nå skjøt båten fart med baugen pekende mot handelsskipet, som så vidt kunne skimtes som noe sort mot mørkt.

De gled ut av buktas vern, og brisen strøk over dem som et salt kyss. Brukbare forhold, tenkte han og så opp på månen. Sterkere vind enn han hadde ønsket seg, men greit. De hadde ventet i drøyt fire måneder på denne natta, og de hadde virkelig alle gudene med seg. For oppdraget kunne ikke vente. Ikke én eneste time, ikke ett minutt. Nå eller aldri. Om det så hadde vært en stormnatt med vind og sjø som kunne sluke dem som småfisk, hadde de like forbannet vært her. Mye på spill, tenkte han og trampet føttene mot dørken. Alt på spill. Vellykket eller mislykket. Gevinst og gull eller steindørken i Bergens forhatte fangehull.

Han kunne se fire mann oppe på dekk. De rodde side om side med det tyske handelsskipet som med sine nedslåtte seil krenget svakt mot styrbord. Ansgar stirret i retning av der de hadde kommet, men land var ikke å se. De hadde ikke mye tid, for selv om landet var ute av syne, var det ikke ute av virkeligheten. Landet, med sine sorte huggtenner og stinkende ånde av råtten tang, lå bare noen hundre alen mot vest. Sinker de oss for mye, tenkte han, er det verst for dem. De har ingen sjanse til å unnslippe klippene der inne, men det gjør vi.

En av tyskerne oppe på dekket løftet opp en lykt, og deler av skutesiden og sjøen ble lagt i et hvitt, blekt skjær. Fanden meg på tide, tenkte han idet en sort line skjøt ut fra dekket og kastekulen landet med et plask like ved robåtens skuteside. «Få lina om bord,» sa han og så at Tor, den høyreiste mannen han hadde rekruttert fra Bergenhus festning, fikk fatt i lina med båtshaken. Tor festet lina i baugen, og mennene la inn årene.

Ansgar satte seg ved sin faste plass akter. Han gav ordre til matrosen i baugen om å slakke ut mer line og skjøv ut åra som nå fungerte som ror. Matrosen slapp gradvis ut mer line. Handelsskipet heiste seil, og avstanden mellom fartøyene økte. Lina strammet seg, og robåten rykket til før den uanstrengt la seg på slep i handelsskipets kjølvann.

Fire stormlykter lyste opp skutas hekk. Ansgar strøk bort luggen fra øynene og stirret fremover. Nå var det bare å vente. Han hatet det, men det var ingenting han og mennene kunne gjøre fra eller til akkurat nå. Vente og se hvor effektivt mannskapet var, hvor drillet de var i å utføre operasjonen i rom sjø, tidevannsstrøm, nervøsitet og natt. Han hadde vært med på lignende operasjoner i en årrekke, men dette skipet hadde de ikke samarbeidet med. Tyskere, tenkte han. Gode handelsmenn og sikkert brukbare sjømenn. Selv hadde han seilt med de beste. Gjennom tjue år hadde han vært i tjeneste på den nederlandske fregatten «Den Helder» som eskorterte handelsflåten i Det Nederlandske Ost Indiske Kompani.

Bølgene smattet i baugen der de lå på slep etter handelsskipet. Hva fanden er det som tar dem så lang tid? tenkte Ansgar. Det var høgnatt nå, og på denne årstiden kom ikke daggry før sen morgen. De hadde godt med tid, men ikke så mye at de kunne sløse den bort. Han kikket opp på månen. Trekvart full lyste den som en brennende varde. Innen kort tid ville den være full, og det ville atter bli spurvenatt. Han grøsset.

Ansgar kunne se mennene på hekken der de kastet den første tønna over bord. Og han hørte plasket idet den traff sjøen. Han speidet i en vid sirkel, men så ikke annet enn mørket. Nå var de på sitt mest sårbare. Om det kom en annen båt og oppdaget dem nå, ville de verken komme seg bort eller være i stand til å bortforklare forbrytelsen.

Han så den siste tønna gå i sjøen og gav kommando om at årene skulle settes ut. Han visste at disse ordrene han gav, strengt tatt ikke var nødvendige da han og mannskapet hadde drillet disse operasjonene over tid. Øvet gjennom praktisk gjennomføring som nå og pratet i detalj kveld etter kveld. Mennene rodde det de var gode for, mens matrosen i baugen tok inn slakken. Tønnene var pakket inn i grovt garn og festet med en løkke til lina som gikk mellom handelsskipet og dem. «Legg henne mot styrbord,» sa han og hevet hånden. Robåten dreide og la bredsiden mot handelsskipet. Like etter dunket den første tønna mot skroget.

De hadde fått om bord alle tønnene, og operasjonen hadde gått som planlagt uten den minste forstyrrelse. Gode menn, tenkte han. Fanden så gode menn, og et godt, tysk mannskap på handelsskipet. De drev med strømmen og så at handelsskipet, som lå et par kabellengder bortenfor, satte seil. Det smalt i storseilet idet brisen fikk fatt og fylte det med energi. Ansgar kunne høre den tunge pusten til mennene. De hadde jobbet iherdig med å løfte de tunge tønnene om bord. Tolv tønner som nå lå sjøfaste i krybbene på dørken.

Mennene rodde med lange, taktfaste tak. Handelsskipet hadde forsvunnet i natta, og Ansgar tippet at det nå hadde nådd Bergen. De fulgte etter, og innen et par timer ville de være inne i Bergens havnebasseng. Det fantes ikke noen eksakt måte å utføre dette toktet på. Ingen oppskrift. Ikke rett eller galt. Det eneste de hadde, var mørket og stillhet. Om de ikke ble hørt eller sett, ville de etter all sannsynlighet ikke bli tatt.

De rodde inn mot Bergen. Ansgar trakk inn lukta av brennstoff og så fakler og lykter som lyste rundt hele Vågen. Morild glitret fra årebladene, og lyset fra kaiene funklet i vannet som bergkrystaller. Forut, om babord, kunne han se det tyske handelsskipet. Det lå fortøyd innerst ved den lange piren som steg ut på stolper i havnebassenget. Tollboden lå ytterst på piren, og dette bygget hadde blitt et symbol på alt som Ansgar hatet. Norske forretningsmenn ble flådd i denne byen. Ble flådd i sitt eget land, mens tyskerne kunne drive forretning under langt bedre forhold.

Det var ikke mulig å smugle varer inn i Bergen fra landeveien. Byrådet hadde sørget for å bygge et høyt gjerde rundt byen, og den eneste passasjen var gjennom byporten der tollerne sto tungt bevæpnet og passet på at vognlastene ble undersøkt, og hver barrel med kjøtt og vin ble fortollet. En toll som etter hvert hadde blitt kvelende for Norges største by. Tollerne og soldatene fra Bergenhus festning patruljerte bygjerdet, og de stakkars sjelene som hadde forsøkt å få varer inn over gjerdet, ble enten skutt eller fengslet i en halv mannsalder.

Han stirret på det tyske handelsskipet. Ikke en mann å se. Dødt. Ved daggry ville de undersøke om skipet hadde annet enn korn i lasterommet. Han kikket ned på tønnene. Om de skulle ført denne lasten inn gjennom byens tollsystem, ville varene knapt være verdt prisen. Nei, dette var den eneste måten å gjøre det på, og når de hadde fått denne forsendelsen trygt i havn, ville det utgjøre all verdens forskjell på fortjenesten når varene skulle videreselges.

Den lange piren som førte ut til tollbygget, lå opplyst av brennende veiker som om de skulle ha vært stukket i brann. De rodde med rolige tak og holdt seg midt i Vågen. Det hadde naturligvis vært fristende å holde seg helt mot vestsiden, men han visste at tollerne fulgte med fra den siden også, slik at midten var det beste valget.

Ansgar trakk pusten. Om noen få minutter ville de passere tollbygget og gli inn i hjertet av byen der mørket ville vokte over dem slik en prest vokter over kollektkista.

Kapittel 3

Harald Jotun kastet pøsen utenfor kaikanten, slakket ut tau og lot det kalde sjøvannet fylle den før han trakk den opp og slapp den ned på kaien med et dunk. Han dyppet ansiktet og gispet. Dro den våte luggen bort fra øynene og satte seg. Vinden hadde dreid en tanke mer mot nord, og han kunne kjenne at den kom med løfte om høst. Kulde er den beste medisinen mot trøtthet, tenkte han. Kulde skjerper der varmen har sløvet.

De hadde fått et uanmeldt skipsanløp, et tysk handelsskip. Etter at skipet var blitt fortøyd hadde han vekslet noen ord med kapteinen. Om noen timer ville dagskiftet gå gjennom lasten. En natt lik andre netter, tenkte han. Innholdsløs og trøttende.

Jotun satt ytterst på kaien med blikket vendt ut mot innseilingen. Han kunne høre bølgene som smattet under kaien, men bortsett fra det var det ikke en lyd. Den beste tiden på døgnet, tenkte han. Tiden da nesten ingen var våkne, og en kunne ane at byen han befant seg i hadde noe normalt og trygt over seg. Snart ville han bli avløst. Byen ville våkne, skip ville bli losset, bakerne ville rope om ferske brød til salgs, og måkene ville henge over fisketorget og skrike. Snart skulle han dra hjem til det lille huset i fjellsiden med utsikt over fjorden. Fire dager fri. Pleie urte- og grønnsakshagen på formiddagen, dra sei opp av bukta på ettermiddagen, og sove på nettene. Hva mer kunne han be om?

Jotun reiste seg og satte langkikkerten for øynene. Han lot blikket granske i et sveip fra høyre mot venstre, slik at han fikk dekket hele innseilingen. Sjøen tegnet seg en tanke mørkere enn himmelen, og om det hadde vært et skip på vei inn mot ham, ville han sett omrisset av det. Men det var ingenting å se.

Han hadde hørt en lyd, det var han sikker på. Og han var rimelig sikker på at lyden var kommet fra sjøen og ikke fra det tyske handelsskipet eller land. Det hendte naturligvis at mindre seilbåter og robåter krysset havna og at lokale fiskere kom inn nattestid, men det var heller unntak enn regel. De mindre fartøyene var aktive på dagtid og ikke etter mørket hadde lagt seg, og dette var blitt ytterligere innskjerpet etter at byrådet hadde kommet med innstillingen som oppfordret alle til å ha båtene sine fortøyd nattestid. At alle som var ute på sjøen på natta måtte medregne å bli bordet av tolletaten, politimyndigheten eller Bergenhus festnings soldater. Dette var gjort for å hindre smugling. Han lot kikkerten gli over sjøen igjen. Ingenting.

To dempede dunk lød ut av mørket. Jotun trakk pusten. Ingen tvil, tenkte han. Han sprang inn i tollbygget og tok trappa i et par byks. Begge postene sto ved panoramavinduet og stirret utover innseilingen. «Har dere sett noe?» sa han.

Den eldste snudde seg mens den yngste fortsatte å stirre uforstyrret. «Nei,» svarte han. «Vi har ikke sett noe som helst.»

Hele vaktlaget sto ytterst på kaien. Full bevæpning. Full konsentrasjon. De stirret i retning av lyden som kom syngende med vinden med ujevne mellomrom. Små dunk, mesteparten knapt hørbare, andre sterkere. «Årer,» hvisket han til nestkommanderende, Isak Malmsand, en Tromsøværing som hadde sovet mesteparten av natta. «Kanskje,» svarte nestkommanderende. «Tror du har rett,» fortsatte han og la hodet på skakke.

«Årer,» gjentok Jotun litt høyere, og mennene stirret på ham. «Det er en robåt på vei innover, og de vil ikke bli hørt. Skjønner dere?»

Mennene nikket.

Han henvendte seg til nestkommanderende. «Ta med deg fire mann og hent båten.»

«Ja vel, sjef.»

Båten gled lydløst ut fra kaien. Jotun hadde drillet mennene i å ro uten en lyd, og nå satt det fire menn ved årene. Han hadde inntatt sin faste posisjon i baugen, og blikket var låst i retning av dit hvor den siste lyden hadde kommet fra. Han hadde lagt fra seg kikkerten på kaien, og i hver hånd holdt han en pistol. Han hadde selv ladet dem, en rutine han hadde vendt seg til å gjøre hver gang han startet på skiftet. Disse våpnene var helt fantastiske, produsert av en av de beste våpensmedene i London, men de kunne feile om man ikke hadde ladet dem nylig og riktig. Ved hvert skift tok han ut kulen, trakk ut kruttposen og tok seg god tid da han ladet på nytt. Nå visste han med sikkerhet at han hadde en dødelig kraft i hver hånd om han skulle få bruk for å angripe eller forsvare seg og sine menn.

Jotun hevet hånden, og nestkommanderende, som satt i bakskuten, stanset roerne med en rask håndbevegelse. De drev fremover, og Jotun hørte hvordan vannet klukket under skroget. Der, tenkte han og lente seg fremover, nesten liggende for at silhuetten ikke skulle være synlig for mennene i båten foran dem. Han kunne telle seks menn, svakt opplyst i lampeskinnet fra kaiene innenfor. De hadde ikke oppdaget dem enda, det var tydelig. Fire menn satt med hver sin åre og én mann i baugen og én i akterskuten. Identisk plassering som hos dem. Men de ukjente mennenes båt var en del større enn deres. Og den hadde en liten mast, men seilet var ikke heist. De ville verken bli sett elle hørt. De hadde valgt å legge seg mot vestsiden av Vågen. Lengst mulig borte fra tollbygget, tenkte Jotun og gav nestkommanderende tegn at de skulle legge seg på avskjærende kurs.

Roerne hadde holdt perfekt kurs og hastighet, og innen kort tid ville den ukjente båten ro rett på dem. De hadde ikke merket dem enda. Mannen i baugen satt med hodet låst i retning av tollbygget og gjorde den fatale feilen at han ikke forventet at de kunne komme dem i møte med båt. En stor fanden, tenkte Jotun og stirret på mannen i baugen. Lederen, det kunne han si med sikkerhet. Kapteinen, som og gav instrukser til mennene, slik som han selv.