Det Tredje Testamente, Grand Kursus, Det evige verdensbillede
© Martinus Institut 2018
1. e-bogsudgave, 2018
ISBN 978-87-575-5014-6 (e-bog, ePub)

Udgivet af Martinus Institut, Danmark
www.martinus.dk

Andre udgivelser af denne bog:
ISBN 978-87-575-0330-2 (hardback), 2018

Omslag: Symboler af Martinus, forklaret i Det Evige Verdensbillede, bog 2. Forside: Symbol nr. 23, “Det færdige menneske i Guds billede efter hans lignelse”. Bagside: Symbol nr. 19, “Gennem indvielsens mørke (Helvede eller ragnarok)”.

Kopiering, eftertryk og andre former for gengivelse af tekst og billeder er kun tilladt efter skriftlig aftale med Martinus Institut. Citater fra værket kan gengives uden tilladelse, når det sker i overensstemmelse med ophavsretsloven.

Forord

I september 1955 beslutter Martinus at skabe en fuldstændig gennemgang af verdensaltets kosmiske analyser. Det sker ved et storkursus, som han afholder over femten torsdage i vinterhalvåret 1955-1956.

Martinus indleder sin foredragsrække med: "Mit foredrag i aften er det første foredrag i en serie, som jeg har kaldt Det evige verdensbillede. Det er meningen med disse foredrag, at jeg gerne vil give en fuldstændig, total analyse af verdensaltets bærende principper for derved at skabe et livsfundament for alle de mennesker, der er modne til at forstå det."

De femten foredrag blev optaget på bånd og siden overført til femten kapitler i denne bog.

I et brev til den islandske oversætter Vignir Andrésson skriver Martinus: "Denne gennemgang bliver således det største og fuldkomneste kursus, jeg endnu mundtligt har givet af livets totale analyse og er således et virkeligt Grand Kursus, der kommer til at fylde hundreder af bogsider med sin tekst og sine billeder."

I nærværende bog er der i alt 76 symboler. Forklaringerne til 41 af symbolerne er allerede blevet offentliggjort som en del af Det Evige Verdensbillede, bog 5 og 6. Her i Grand Kursus kan disse forklaringer nu læses i deres fulde sammenhæng. Forklaringerne til de resterende 35 symboler har Martinus senere uddybet skriftligt i Det Evige Verdensbillede, bog 1-4.

Udover symbolerne viste Martinus ved storkurset en række billeder, der ikke er medtaget i denne bog.[1] Temaet for disse billeder fremgår imidlertid af billedtitel og af Martinus' efterfølgende forklaring.

I sit brev til Vignir Andrésson udtrykte Martinus videre, at når kurset var udgivet i bogform, ville det lette studiekredsarbejdet meget rundt om i verden.

Bearbejdelse af båndafskrift er foretaget af Ole Therkelsen under redaktion af Trine Möller og Per Jan Neergaard. Bearbejdelsen er foretaget i overensstemmelse med Instituttets retningslinjer, der kan ses på martinus.dk.

Rådet for Martinus Institut

Marts 2018

Bilag til Kontaktbrev nr. 19, den 16.09.1955

MARTINUS' KURSUS

En lille gruppe af civilingeniører inden for min sags venner har dannet en afdeling for optagelse af mine foredrag og kosmiske analyser til bånd- og grammofonudgivelse. Jeg har derfor besluttet at skabe en fuldstændig gennemgang af verdensaltets kosmiske analyser til fordel for denne optagelse. Denne totale gennemgang vil således senere kunne fås på bånd og grammofonplader, ligesom den naturligvis også vil blive overført til bogform. Der bliver derved en enestående lejlighed til, for min sags venner og interesserede, at overvære denne min personlige gennemgang af hele verdensbilledet i alle dets bærende detailler, en lejlighed, der sikkert aldrig mere vil blive gentaget.

Ved at tilslutte Dem denne totale gennemgang af verdensbilledets kosmiske analyser, vil det ikke blot være til uvurderlig gavn for Dem selv i studiet af de evige fakta, men det vil også betyde både fysisk og psykisk støtte for mig i denne min store og alvorlige opgave. Deres interesse og sympati for sagen giver mig inspiration, rent bortset fra den økonomiske støtte, den også vil være for sagens gennemførelse. Med Deres interesse og sympati for denne min opgave er De således med til at sikre verden dette fundamentale kulturdokument.

Med venlig hilsen.

Martinus

Uddrag af Martinus' brev til Vignir Andrésson

"Som før meddelt bliver mine foredrag og kursus optaget på bånd for herfra at blive overført til bogform og grammofonplader. I henhold hertil har jeg besluttet at skabe et Grand-Kursus i verdensaltets kosmiske analyser. Det påbegyndes den 6. oktober her i Instituttets foredragssal og bliver en gennemgang af verdensbilledets kosmiske og evige struktur i alle detaljer fra A til Z, ledsaget af alle symbolerne og andre supplerende billeder. Det bliver en enestående lejlighed for mine venner her i København til at overvære denne min personlige og mundtlige gennemgang af de evige fakta i hele dets udstrækning, en lejlighed, der sikkert aldrig mere vil blive gentaget. Denne store gennemgang af verdensbilledet bliver så optaget på bånd, hvorfra den så vil blive overført til bogform og grammofonplader. Denne gennemgang bliver således det største og fuldkomneste kursus, jeg endnu mundtligt har givet af livets totale analyse og er således et virkeligt Grand-Kursus, der kommer til at fylde hundreder af bogsider med sin tekst og sine billeder. Når først vi når dertil, vil det lette studiekredsarbejdet meget rundt om i verden." (01.10.1955, brevdatabasen, martinus.dk).

1. kapitel

Vejen til selvoplevelse af livets mening

Logisk tænkning, universets grundtone. Den totale frigørelse og suverænitet. Den døende og den ny begyndende verdensepoke.

Indledning

Mit foredrag i aften er det første foredrag i en serie, som jeg har kaldt "Det evige verdensbillede". Det er meningen med disse foredrag, at jeg gerne vil give en fuldstændig, total analyse af verdensaltets bærende principper for derved at skabe et livsfundament for alle de mennesker, der er modne til at forstå det.

Livets egen tale

1. Menneskene er nået frem til en tilstand, hvor de almindelige religiøse begreber er degenererende. Begrebet Gud er ikke særlig aktuelt for tiden, især ikke blandt de intellektuelle mennesker. Selvfølgelig er der en del mennesker, der er religiøse, men jeg vil gerne føre menneskene frem til at forstå, at vi kan komme til klarhed over selve livets højeste problemer ad andre veje end dem, vi tidligere har været henvist til igennem Bibelen, andre hellige bøger og ved hellige mænd.

Vi kan komme til oplysning om livet ved selve livets egen tale. Det er meningen, at mennesket skal nå frem til at kunne forstå denne tale. Menneskene skal udvikle sig til at kunne se livets struktur, livsmysteriets løsning, ligesom de kan se almindelige daglige foreteelser her i den materielle verden. Udviklingen fører menneskene frem til dette.

Det kan jeg jo sagtens stå her og sige. Men det ville jeg kun sige, fordi jeg er i stand til at vise Dem, at der er realiteter bag ved mine ord. Og mit foredrag har jeg derfor kaldt: "Vejen til selvoplevelse af livets mening".

Jeg vil gerne vise Dem, at der er en mening med livet, og denne mening er faktisk objektet for al menneskelig interesse i dag. Det lyder mærkeligt, men det er ikke desto mindre tilfældet. Alle væsener søger efter livets mening. Når videnskabsmanden søger på bjergenes toppe eller i havets dybder, i mikroverdenen eller i væsenernes organismer, så er det livets mening, han søger. Al iagttagelse, forskning og videbegærlighed er i virkeligheden kun et led i en søgen efter livets mening. Vi kan ovenikøbet se, at denne indstilling på at søge livets mening er et organisk produkt, og det begynder ikke blot i menneskenes tilværelse, det begynder allerede i dyrets tilværelse.

Dyrets angstskrig

2. I dyret er der en automatfunktion, som indstiller det på at skrige, når det kommer i overhængende livsfare. Det skriger ud imod det ukendte forsyn. Det er ikke bevidst om, at der er noget forsyn. Det er ikke bevidst om, at det på den måde kan få hjælp, men ikke desto mindre udstøder det et skrig, når det kommer i livsfare. Hvem skriger dette dyr imod?

Vi ved jo, at rovdyrene er bestemt til at skulle leve af andre væseners organismer. De har ikke den mindste evne til at føle medlidenhed. At dyret skriger, kan ikke være for at blødgøre rovdyrene, så de skal få medlidenhed og lade det gå. Skriget kan heller ikke være rettet mod dets artsfæller, eftersom de i rædsel flygter til alle sider ved et sådant overfald. Men dyret skriger alligevel.

I naturen forekommer der aldrig energiudløsninger, som er meningsløse, og som ikke er til nogen nytte. Det vil vi aldrig nogen sinde få at se, hvis vi er tilstrækkeligt udviklede til at kunne iagttage problemet. Derfor kan dyrets angstskrig heller ikke være noget meningsløst, være en funktion, der sker ganske blindt uden noget mål. Det er det heller ikke. Det, som dyrets skrig fremkalder, hører til en senere forklaring, men i parentes skal det lige bemærkes, at når det bliver overfaldet og dræbt, så er det jo ikke en naturlig død. Når dyret ikke dør på grund af alderdom, men dør før tiden, er det ikke blevet modnet til at dø. Ved angstskriget bliver det signaliseret, at det trænger til hjælp for at komme ind på det åndelige plan. Dyret vil blive hjulpet, men det er noget, vi skal komme til i senere foredrag.

Naturmenneskets indstilling til livet

3. Dyrets angstskrig er en organisk funktion, og dette skrig udløses ikke ved, at dyret intellektuelt forstår det, der sker. Længere fremme i udviklingen kommer vi til de primitive mennesker, der ikke har nogen særlig udviklet intelligens, og der ser vi, at de er urokkeligt indstillet på, at der er et livsophav til alt det, der sker i naturen. De mener, at der er et ophav bag ved naturens kræfter, bag ved stjernerne og bag ved alt det, de ser og bliver vidne til i verden.

Naturmenneskene er sikre på, at intet sker tilfældigt, heller ikke deres lidelser og ulykkelige tilstande. De mener, at det har sin årsag i væsener, der ligger over dem. Denne indstilling, at der må være et sådant forsyn eller et gigantlivsophav, er altså ikke noget, der er opfundet. Det er ikke noget, de med deres intelligens har fundet på – absolut ikke. I deres første primitive epoke er der ikke et eneste af disse naturmennesker, der tvivler på, at der er et forsyn. Det er helt selvfølgeligt, at der er et forsyn. Denne indstilling skal vi lægge mærke til, for det er jo også begyndelsen til vejen til at nå frem til livets mening.

Naturmenneskenes indstilling til livet er ikke opstået ved deres intelligens. Den er opstået ved en anden bevidsthedskraft, nemlig instinktet. Hvad er da instinkt? Instinkt er en mental kraft, som befordrer alle nødvendige livsfunktioner i situationer, hvor væsenet ikke selv er i stand til vågent, dagsbevidst at lede funktionerne. Vi behøver kun at se på vor egen organisme med hjertefunktion, blodomløb, kirtelfunktioner, fordøjelse osv. Alt befordres af denne ejendommelige kraft, uden at vi med vor vilje behøver at blande os i det. Det skal vi jo helst ikke gøre, for gør vi det, sker der gerne det, at det kommer ud af sin funktion.

Det er en automatisk kraft, der har bevirket, at vi har fået de evner, vi har. Ligesom vi har fået øjne til at se med og ører til at høre med, har vi også fået evnen til at være indstillet på et forsyn. Den er et organisk produkt, akkurat ligesom de øvrige sanser, vi har. Det må vi komme til at konstatere. Denne evne er således et organisk produkt, som ikke er blevet til ved nogen spekulation. Den er blot en fortsættelse af den kraft, der fik dyret til at skrige i livsfare. Den er vokset videre ind i det primitive menneske, således at det har en urokkelig indstilling mod højere magter.

Instinkt, intelligens og forestillingen om højere magter

4. Denne indstilling på højere magter er ikke noget, der er opfundet af mennesker. Den har været der i forvejen, den er medfødt, akkurat ligesom alle andre evner. Men spørgsmålet er så, hvordan det kan forklares. Hvordan ser dette gigantophav ud? Hvordan er udseendet af de forskellige ophav til naturens kræfter og udløsninger? Menneskene kan ikke ved hjælp af instinktet detaljere noget ud. Instinktet kan ikke analysere.

Man kan ikke analysere med instinktet. Instinktet arbejder bare og udløser særlige i forvejen bestemte automatfunktioner, og det udløser ligeledes indstillingen til et ukendt forsyn. Men at forklare, hvordan det er, er ikke instinktets opgave. Hertil kræves der andre evner i menneskene, og vi ser da også, at de på et vist stadium begynder at få evne til at spekulere. De begynder at tænke over tingene. De har en smule elementær intelligens, der lige akkurat svarer til det primitive husbehov, som deres mentalitet repræsenterer og har brug for.

Med denne lille intelligens begynder de at danne sig et billede af dette forsyn. Men hvad har de at danne dette billede efter? De har ingen videnskab, og de har ikke evne til at skabe en videnskab. De har ingen bøger, de kan læse i, og det kan ikke nytte, at der kommer mennesker, der forklarer dem vældigt store analyser. Det har de ikke evne til at fatte. De er henvist til selv at danne en forklaring af dette forsyn. De må danne sig et billede af det, og de må danne det efter de midler og evner, de har. Det, de har at danne billeder efter, er kun deres egen primitive væremåde. Den for dem i den givne situation fremtrædende væremåde bliver modellen, efter hvilken de danner sig begreber om dette store væsen eller de væsener, som de mener og føler må være til stede. Disse væsener danner så det, vi senere kalder Guddommen. De danner Guddommen i deres eget billede. De danner således billedet af Gud.

I deres egen tilværelse er det en kamp på liv og død for det daglige brød. De må kæmpe mod andre mennesker, mod andre stammer. Eftersom de selv har fjender, må de regne med, at guderne eller disse højere magter ligeledes må leve i en tilværelse, hvor der er fjender, de må overvinde, hvor der må være sejrherrer ligesom i deres egen tilværelse.

Forestillinger om guder og djævle

5. Ophavet til verdensaltet blev opfattet som en højere verden, hvor der var en slags højere væsener, som levede på samme måde som de primitive mennesker. Og da disse højere væsener var af langt større natur og beherskede naturens kræfter, var det om at gøre at komme i yndest hos de væsener, der var de stærkeste. Og de væsener, der var de stærkeste og de bedste, opfyldte netop det, der var de primitive menneskers egne idealer, blot opfyldte de det i langt større udstrækning, end de selv kunne. Disse væsener blev deres guddomme eller guder, og disse guders fjender var naturligvis dem, der var med til at bringe menneskene i en ulykkelig skæbne. Således dannede mennesket Gud i sit eget billede, og det blev et menneskeligt guddomsbillede. Det blev et stykke af vejen til livets mening.

Vi ser, at disse mennesker ville have mening i tilværelsen. De kunne ikke nøjes med, at der ikke var noget bag det hele. Der måtte være noget bagved, og de blev således lykkelige på deres måde. De fik et livsfundament i kraft af de forestillinger, de dannede sig om guder og djævle.

Efterhånden som de selv ændrede deres struktur og blev mere udviklede, fik de evne til at give denne guddom eller dette ophav til verdensaltet et bedre billede. I takt med, at menneskenes tilværelse blev ændret, blev forestillingen om gudernes tilværelse også ændret. På denne måde førtes menneskene frem i en lang epoke af udviklingen. De var ikke det mindste i tvivl om disse guddommes eller guders eksistens, og hele vejen var det stadig instinktet, der urokkeligt tvang dem til at lave disse forestillinger, urokkeligt tvang dem til at måtte have denne tro, at der var et forsyn.

Denne indstilling til et forsyn, som automatisk udløste sig i dem, kunne ikke være blevet til, hvis der ikke virkelig fandtes en guddom eller et ophav. Hvordan skulle denne indstillingsevne ellers være blevet til? – Vore øjne kunne umuligt være blevet til, hvis der ikke var lys. Vi havde aldrig nogen sinde fået hørelse, hvis der ikke var lyd, og sådan er det med alle vore sanser. Hvad skal vi med en sans, som ikke har noget at sanse? En sådan sans kan aldrig dannes. Menneskenes indstilling på højere væsener, højere tilværelsesformer, højere livsformer, kunne umuligt blive til, uden at disse højere livsformer virkelig eksisterede, ligesom øjnene umuligt kunne blive til uden lysets medvirken. Deraf kan vi se, at det ikke er helt hen i vejret, dette med en guddom.

Den urokkelige tro i kristendommen

6. Den forklaring af Guddommen, som menneskene havde, var ikke lavet af instinktet. Instinktet tager ikke fejl, men instinktet kan ikke analysere. Menneskene analyserede med en meget svag begyndende følelse og intelligens, og på dette grundlag kunne de danne sig tilfredsstillende svar og få en slags logisk tilfredsstillelse.

Denne tilstand, med instinktets beherskelse af mennesket, fortsætter helt op i vore dage i det moderne, troende menneske. Det menneske, der i dag tror urokkeligt på Gud, tror på dogmerne osv., bæres ikke af intelligens. Det er ikke intelligensen, der befordrer det. Det er dets instinkt. Det er den samme kraft, som får dyret til at skrige i livsfare, og som også får mennesket til at skrige, hvis det kommer ud for vældige smerter. Det er instinktet, som tvang menneskene til at måtte danne sig meninger og forestillinger om de højere tilværelsesformer og livsformer, som var ophav til alt det, de levede i. Vi kan iagttage, at det er en organisk funktion, der er lige så realistisk som alle vore øvrige organiske funktioner. Det gælder helt op til de troende mennesker i den moderne kristendom.

Vi kan iagttage, at disse mennesker ikke kan rokkes i deres tro. Det er dem ligegyldigt, om det er logisk, om det er kendsgerning eller ikke. Så længe instinktet har magten, tror de på dette Forsyn. Når det nu er sådan, er det, fordi det er noget, der er skabt af livet selv. Det er ikke, som mange ville mene, noget menneskene finder på. Det er rigtigt, at de laver disse begreber, hypoteser og forklaringer om Forsynet, men det, der får dem til at gøre det, er ikke noget, der sker ved deres vilje. Det er noget, der er i dem. Ligesom vi må spise og drikke, sådan må vi også have været indstillet på Forsynet. Det forekommer der, hvor intelligensen endnu ikke er kommet til i mentaliteten.

Denne tilstand med forestillinger om de højere magter dannede således den første lange udviklingsepoke for menneskeheden. Det var et langt stykke af vejen mod livets mening. Men denne mening er endnu ikke nået, og foreløbig har menneskene kun surrogater for denne livets mening. Vi ser, at udviklingen er baseret på principper, der er urokkelige. Det vil blive ved. Det vil blive ved med at arbejde sig videre i menneskene, for de vil have denne rigtige livets mening.

Intelligensens udvikling og den materielle videnskab

7. Menneskene begyndte at kunne danne sig nye billeder af Forsynet, men efterhånden som de udviklede sig på det materielle plan, fik de nye evner, de begyndte at få en fremragende udviklet intelligens. De begyndte at kunne måle og veje, de gjorde erfaringer, de kunne konstatere noget som realistisk kendsgerning. Denne evne til at iagttage, måle og veje udviklede sig vældigt, og de vænnede sig til kun at arbejde med og tro på realiteter, som de kunne acceptere som kendsgerninger.

De abstrakte begreber om højere væsener, guddomme eller forsyn, som var lavet af primitiv menneskelig bevidsthed, måtte efterhånden falde.

Man begyndte at få evne til at jonglere med materien, man fik en vældig evne til at beherske materien. I dag kan man udnytte millioner af materiens vældige kræfter og lade dem arbejde for sig. Menneskene blev mere og mere indstillet på den materielle side af livet, og det med Guddommen trådte mere i baggrunden. Intelligensevnen tog mere og mere magten, og dermed degenererede instinktet. Troen på Gud eller på ophavet til verdensaltet degenererede og forsvandt.

Men man skal ikke tro, at hele den intellektuelle side i denne epoke af livet var en afvigelse fra vejen til livets mening. Hele forskningen var faktisk kun en vandring fremad for at komme til livets mening. Forskningen omfattede jo hele menneskehedens energiudfoldelse. Der er en meget stor forskning nu i dag. Der er store universiteter og læreanstalter, der er laboratorier, der er forsøgsområder, hvor menneskene iagttager. De iagttager overalt.

Selv det almindelige daglige menneske har også øjnene med sig. Det iagttager også. Det er også udviklet til at læse bøger, til at studere. Det er materien, det er hele den fysiske verden, der bliver iagttaget, og det er også et stykke hen imod livets mening. Det er ikke noget, vi kan regne som en afsporing. Det er det absolut ikke. De nye evner er kommet i kraft af instinktet, og det befordrede efterhånden disse evner frem til intelligensen. Dertil kom menneskets væremåde, dets daglige handel og vandel, der frembragte virkninger. Disse virkninger blev til lidelser og ulykkelige skæbner der, hvor man handlede forkert, og til lys og glæde der, hvor man handlede rigtigt.

Derved opstod der en vis følelsesudvikling, som sammen med denne begyndende intelligens bevirkede, at man kunne komme til temmelig gode resultater. Man blev vænnet til kun at regne med videnskabelige facitter og absolutte kendsgerninger. Man nåede så vidt frem i tilværelsen, som jeg nævnte før, at man nu helt behersker den fysiske materie. Men det er ikke slutfacittet, man har endnu ikke fundet livets mening. Man har udviklet evner til at kunne bruge materien, men det er sket i en primitiv bevidstheds tjeneste. Man har ikke udviklet sig så langt fra det primitive menneskes stadium.

Viden om den psykiske verden

8. Det primitive menneske har stadig dyrets natur i sig. Det må kæmpe mod andre, det må røve og plyndre. Det danner sin egen moral, alt efter den livsbetingelse, det lever i, og noget af det gør sig stadig gældende inden for den moderne menneskehed, der jo i høj grad lever på dette: "Øje for øje og tand for tand". Der er en stor side ved livet, hvor menneskeheden endnu er ganske primitiv.

Menneskeheden mangler viden om den psykiske verden og kan ikke handle efter en viden, som den endnu ikke har. Verden består ikke blot af fysiske materier. De fysiske materier bliver behersket af psykiske materier. De fysiske materier eller synlige materier bliver hele tiden behersket af usynlige materier. Man kan høre min tale, men den bliver da behersket af noget, som man ikke kan se. Rundt omkring sig kan man se vægge, døre, træværk osv. Vi ser en overflade, men vi ser ikke den umådelige kraft, der holder disse småpartikler sammen og danner det synlige stof. Der er en usynlig kraft bag ved alting.

Skal man udføre en handling eller et arbejde, må det først komme i tankeform. Det må blive til tanke, før man kan overføre det til den fysiske materie. Således er den fysiske materie ikke den endelige materie; der er altså en anden materie side om side med den fysiske materie, og den kender menneskene kun meget lidt til.

Menneskene begynder at lære elektriciteten at kende, og de ved efterhånden, at den virker på den og den måde. Men hvad det er, ved de ikke. Menneskene har kunnet skabe radiobølger, ved hvilke man kan sende tale og musik over hele jorden, de har lavet fjernsyn, alt sammen med usynlige materier. De kan gøre materien usynlig, og de kan igen gøre den synlig, de kan gøre en tale til bølger og bølger til tale. De kan gøre et billede til synligt lys, og lys til bølger igen. Men de er endnu ikke kommet frem til det allervigtigste, og det er deres egen psykiske side, den psykiske side ved det levende væsen. Det er tilbage at udforske.

Denne psykiske side har en anden betydning end den materielle side. Mens den materielle side betyder, at man kan udvikle kræfter, hjælpemidler, redskaber og gøre den fysiske verden behagelig og dejlig, så er den psykiske materie ikke af denne art. Den psykiske materie er af en sådan art, at den skaber forholdet imellem os og andre levende væsener. Den betinger vor sygdom og sundhed, den betinger vor sorg og glæde, den betinger alt det, der danner bevidsthed. Så denne psykiske materie er ikke til at undvære.

Al den tid menneskeheden har eksisteret, har den måttet undvære kendskabet til den psykiske materie. Der har været enkelte væsener, der har haft stort kendskab, men den store almenhed har ikke noget kendskab til disse psykiske materier og jo heller ikke til den fysiske materie længst tilbage i tiden. Nu har menneskeheden fået kendskab til den fysiske materie og behersker denne materie og kan skabe glimrende vidundere for den menneskelige tilværelse. Menneskeheden vil skabe endnu større vidundere for den menneskelige tilværelse, når den kan beherske den psykiske materie.

Bebudelser om kommende udviklingsepoker

9. Menneskets overgang fra instinktførelse til intelligensførelse adskiller menneskets udvikling i to store epoker. Den første epoke er den religiøse tros epoke, hvor man tror uden forstandens hjælp. Man tror, fordi det står skrevet, eller fordi andre har sagt det. Det er en epoke for sig selv. Den gør sig endnu gældende i form af den kirkelige kristendom og igennem de andre verdensreligioner. Men denne epoke er på retur, den er døende.

Trostilstanden var mere baseret på den menneskelige væremåde, end den var baseret på den fysiske materie. Den er ikke baseret på, hvordan man fysisk skaber det og det om til det og det. Den fortæller mere om, at man skal gøre det og det imod sin næste, at man skal være sådan og sådan, at man skal tænke på den og den måde osv. Det var det, den søgte at forklare menneskene, og det resulterede så i kristendommen.

Vi ser således, hvordan livets mening gør sig gældende igennem disse udviklingsepoker. Vi ser også, at de bliver bebudede. Der blev sagt til Abraham: "I din sæd skal alle jordens folk velsignes". At noget bliver velsignet, betyder da, at der bliver skabt velvære omkring det. Der bliver skabt lykke og glæde omkring det. Det kommer til at føles behageligt og dejligt at være til. Det er velsignelsen.

Abrahams sæd var Abrahams væremåde. Abraham var jo en meget god mand, han kunne ikke lide stridigheder. Da der blev uenighed mellem Lots og Abrahams hyrder, siger Abraham til Lot: "Går du til højre, så går jeg til venstre, og går du til venstre, så går jeg til højre. Lad os ikke strides om noget, der er græsgange nok". Det var den sæd, som alle jordens folk skulle velsignes i, og vi ser, det er kommet til at blive tilfældet. Denne sæd blev mere og mere fremtrædende.

Menneskene kom til at længes mere og mere efter humanitet, og det blev også bebudet dem, at der skulle komme en Messias. Der skulle komme en verdensfrelser, som skulle give dem den rigtige, fuldkomne tilværelse.

Kristus og hedenskaben i kristendommen

10. Den bebudede Messias kom til verden, og det var et menneske, i hvem der var vågen dagsbevidsthed om selve livets struktur, et menneske, der var bevidst i Guddommen. Det var et menneske, der ikke levede på en forestilling om, at Guddommen kunne være sådan og sådan, eller at man burde handle sådan og sådan. Det var et menneske, der som levende kendsgerning vidste, at sådan skal man være, og som kendte livets love, og det kulminerede i, at han sagde: "Du skal elske Gud over alle ting og din næste som dig selv".

Han praktiserede det i sin væremåde, hvilket understregede budskabet i hans bjergprædiken. Dette væsens fødsel kom til at få stor indflydelse på den menneskelige kulturskabelse. Den fik navnet kristendom, fordi den fik et stænk af kristendom i sig. Men denne kulturskabelse blev ikke kristen, for i virkeligheden kom menneskene endnu i en lang epoke til at leve i hedenskab, og de lever stadig i dette hedenskab. Ved hedenskab forstår jeg altså det modsatte af kristendom. Hedenskab er der, hvor man straffer og hævner. Selv i den moderne kirkelige kristendom i dag er der forestillinger om, at Gud er et væsen, der bliver vred, et væsen, der hævner og straffer. Et væsen, der kun giver noget af nåde, et væsen, der ikke viger tilbage for at lade et menneske vansmægte i et evigt helvede, hvorfra det aldrig nogen sinde kan blive befriet. Jamen det er sandt, sådan er denne forestilling jo. Den er ganske skrigende imod Kristi væremåde og det, han sagde. Kristi væremåde var sådan, at han tilgav alt. Han siger jo, at man skal tilgive sin næste halvfjerdsindstyve gange syv gange dagligt. Og så bliver der vist heller ikke mere at tilgive på en dag.

Man skal elske sine fjender, man skal være kærlig og god mod dem, der hader og forfølger en, siger Kristus. Man ser, at ud af ham stråler og funkler der en helt ny opfattelse af verdensaltet, en helt ny ide om livets mening. Hvis denne ide bliver praktiseret, kan alle og enhver se, at så er livet så fuldkomment, som det overhovedet kan blive. Det blev altså indpodet i jorden, det blev indpodet i denne instinktepoke, som menneskeheden levede i. De blev af instinktet tvunget til at danne sig forestillinger om Forsynet i denne epoke, hvor de endnu ikke havde videnskabeligt grundlag eller intelligensmæssig udvikling til at danne sig logiske, virkeligt videnskabelige forestillinger om Forsynet. De måtte så danne sig disse begreber efter deres menneskelige forestillingsevne.

De ser, denne kristne Gud er jo kun et væsen med menneskelige tendenser, med menneskelig bevidsthed. Det kunne godt falde et menneske ind at straffe og hævne og kun gøre noget af nåde uden at tilgive, og så tror man, at sådan må Gud være. Man tror, at Guddommen kan straffe og være med i en krig. Man beder jo også om, at Gud skal ødelægge fjenden. Det kan ikke være kristendom. Kristendom kan kun være det, der er kristusmentalitet. Det andet er hedenskab.

Instinktepoken og trosreligionerne degenererer og forsvinder

11. Med Kristus kom der en ny mental tilstand ind i verden og ind i kulturen. Men vi ser, at denne instinktepokes mennesker var alt for umodne til at kunne acceptere denne Kristi væremåde. Det var alt for fabelagtigt unaturligt. De var jo bundet ved deres instinkt, ligesom mange præster og andre udøvere af kirketjeneste i dag er bundne ved dogmerne.

Engang talte jeg med en præst, der kom til mig. Han var sendt op af en anden præst. Han var meget dogmatisk bundet. Vi talte om særlige analyser. Jeg kan ikke huske selve den analyse, vi talte om, men jeg forklarede præsten: "Jamen det må jo være det, der menes, når der nu står sådan. Det kan ikke være bogstavformen, men det må være det, der ligger bag ved bogstavformen". Så siger han: "Ja ja, det ser jo besnærende ud, men nu står det sådan i Bibelen, og så må vi tro det". Så der var ikke noget at gøre. Han kunne ikke bruge intelligensen.

Man forstår godt, at de skriftkloge og farisæerne ikke kunne acceptere denne tømrersvends nye ideer eller forestillinger. Dertil kræves en helt anden udvikling og modning, og den havde de såkaldte enfoldige fiskere, almindelige tarvelige mennesker uden nogen særlig stor position. De kunne forstå Kristus, de var udviklede til det, og i dem blev så kristendommen sået, iplantet og bragt videre. De ofrede deres liv for det. Mennesker blev kastet for vilde dyr, men de fornægtede ikke kristendommen.

Kristendommen blev en verdensreligion. Den befordrede i en vis grad en human udvikling, men den forhindrede ikke denne instinktepoke i at degenerere. Den skulle degenerere, og den degenererer. Der bliver flere og flere tomme stole i kirker og templer. Det sker ikke blot i den kristne kirke, men også i Østens templer, i buddhistiske templer, muhamedanske templer osv. De tyndes ud. Menneskene kommer bort fra de gamle dogmer, fordi intelligensudviklingen også finder sted der.

Med såvel intelligensudvikling som følelsesudvikling kommer man til at se anderledes på det, og man begynder at fornemme tilværelsen, ligesom Kristus fornemmede den. Menneskene kommer til at gennemgå mange lidelser. Når man ikke følger de rigtige moralske regler, bringer man sig selv ud i stærke lidelser. Lidelserne afføder en større human følelse, for jo mere man selv har lidt, desto vældigere kan man fornemme lidelserne hos andre, desto mere bevidst er man i det, man gør imod andre. Man føler med det samme, nej, så vil han blive ked af det, eller hun vil blive ked af det, og så nænner man ikke at gøre det. Evnen til ikke at kunne nænne at gøre det onde vokser mere og mere, og den voksede så stærkt, at man begyndte at forstå, at Kristus havde ret.

Man begyndte at se, at Guddommen, Forsynet, ikke kunne være en sådan grusom bøddel, der kunne henkaste levende væsener, som han selv havde skabt dem, i et evigt helvede. Hvis nogle væsener nu ikke er velskabte, må det være skaberens skyld, det kan jo ikke være væsenernes egen skyld. Men ikke desto mindre blev de bragt over i et evigt helvede, og til hvilken nytte? Når de aldrig nogen sinde kunne komme ud derfra, så kunne der jo ikke være nogen nytte eller mening i det.

Det eneste formål, der så kunne tænkes at være, var det, at det kunne behage denne guddom at se disse sjæle lide. Det siges også samtidigt, at det er den store flok, der går til dette helvede. Kun den lille flok bliver frelst. Det er jo tydeligt, at denne indstilling ikke kan være kulturbasis for et menneske, der ikke nænner at gøre noget ondt imod sin næste, ikke engang nænner at gøre ondt imod dyrene. Et sådant menneske kan ikke leve på en sådan guddomsopfattelse, og derfor måtte den degenerere.

Kristus er modellen på det fuldkomne menneske

12. I kød og blod viste Kristus menneskene et nyt billede af et menneske, af et væsen, der kunne elske sin næste som sig selv, et væsen, der aldrig nogen sinde afveg fra denne tilstand, et væsen, hvis kærlighed aldrig nogen sinde svigtede. Selv under en korsfæstelse kunne dette væsen i ligevægt ønske, at hans bødler ikke kom til at lide noget som helst. Det var det, der blev modellen, det var et første glimt af livets mening. Menneskene var begyndt at komme op på en højde, hvor de langt ude i horisonten kunne begynde at se livets mening, som de havde dannet sig forestillinger om, som de i årtusinder efter årtusinder havde vandret efter, og som de kom nærmere og nærmere. De fik et første glimt, men det var også kun et glimt. Glimtet fordunkledes igen, som en horisont tit gør. Når man går nedad i dalen, kan man ikke se horisonten. Men når man kommer op, kan man igen se det fjerne mål.

Sådan var det også her, disse mennesker måtte ned i en vis dal, hvor de ikke kunne se eller forstå livets mening. Derfor blev de kristne stater de mest materialistiske. De kom først ind i materialismen. Når de har en sådan guddom, der hævner og straffer, er det jo det samme som moseloven, øje for øje og tand for tand osv. Man beder Gud om at hjælpe sig med at ødelægge fjenden og lignende, og man udvikler sig til at skabe de mest geniale mordvåben. Derved kunne man mangfoldiggøre overtrædelsen af det femte bud: "Du skal ikke dræbe". Man blev genial i at udfolde overtrædelsen af livets største formaning eller største forbud.

Man fandt, at det eneste middel, ved hvilket man kunne redde sit liv, var dette at få de mest geniale mordvåben og ødelægge de andre mennesker. Det blev resultatet inden for kristendommen. Kirkerne og præsterne var med til at velsigne våbnene og velsigne hærene. Det er ikke en bebrejdelse imod kristendommen, når jeg siger disse ting. Jeg siger det for at forsvare kristendommen, for det er alt sammen en vandring på vejen imod opnåelsen af livets mening. De måtte gøre, som de gjorde, de kunne ikke handle efter en anden tilstand end den struktur, de havde i deres mentalitet. De måtte prøve det. De måtte gennemleve det, før de kunne opleve, at den væremåde, til hvilken de havde set modellen, var den rigtige. Det kunne de kun komme til, ved at det blev til erfaring og praktisk videnskab. Da menneskene kom frem til at myrde og dræbe og blev geniale i at overtræde loven, fik de virkningerne heraf. Virkningerne var jo realistiske kendsgerninger, der kunne fortælle: "Det var forkert, det du gjorde".

Kulturfundamentet i en ny begyndende verdensepoke

13. Nu begynder menneskene at forstå, at fred i verden må være kulturfundamentet. Krig kan aldrig nogen sinde blive kulturfundament. Hist og her begynder man at ønske fred, man vil gerne skabe fred. Man taler om den varige fred, om krigenes afskaffelse, om én verden, Forenede Nationer osv. Man ser, at vældige kræfter er i gang for at gøre verden til én verden, for at afskaffe krig osv. Det er ikke blot teori, for kendsgerningerne taler. Denne udvikling blev til virkelige, videnskabelige kendsgerninger.

Men der kom også en forandring i menneskenes følelsesliv. Masser af mennesker kan ikke nænne at gå i krig, mange vil ikke være soldat. Der er dem, der hellere vil dø, end de vil være med til at dræbe andre. Jamen så er det jo begyndende kristendom, så er det jo begyndelsen til den epoke, som Kristus var den første til at praktisere på jorden.

En helt ny verdensepoke begynder at opstå. Vi lever i en meget interessant tid, nemlig i en tid, hvor instinkt- og trosepoken, som har båret menneskene igennem årtusinder, nu er døende. Denne epoke får sit dødsstød gennem den materialisme, den krigstilstand, som nu er blevet praktiseret. Dette dødsstød er de sidste krampetrækninger af denne tilstand, og en begyndende ny verdensepoke kommer til at gøre sig gældende. Den er allerede i gang. Denne verdensepoke begyndte med den materialistiske tilstand.

Selv om denne materialistiske tilstand førte til mord, drab og krig, var det begyndelsen til en ny verdensepoke. Menneskene fik kendskab til materien, de fik magt over materien. De fik evne til at udløse de handlinger, der kunne give dem den virkelige viden om, hvad der var ondt, og hvad der var godt. Der står menneskene nu, og det er let at se, at de ikke er nået til livets mening. Videnskaben repræsenterer ikke livets mening i sit færdige facit, men den repræsenterer et stort stykke af vejen. Vi er alle på vej mod oplevelsen af livets mening. Oplevelsen af livets mening er målet i den nye epoke, der nu gør sig gældende. Den epoke, som menneskene nu går ind i, vil afskaffe krige og indføre kristendommen. Da vil kristendommen blive til en realitet, den vil blive kulturbasis.

Hvad er da kristendom? Kristendommen er udtrykt igennem Jesu bjergprædiken og igennem Jesu væremåde, men det er ikke nok for det i dag videnskabeligt hungrende menneske. Derfor måtte der komme noget andet frem, som kunne hjælpe menneskene, og det er selvfølgelig videnskaben om væremåde, det psykiske og usynlige, videnskaben om Guddommen.

Videnskabens forståelse af livets sprog

14. Men hvordan skal denne videnskab komme? Man kan jo ikke se Guddommen, man kan da ikke se de psykiske ting, men der er så mange andre ting, man heller ikke kan se, men som man alligevel er kommet til at opleve som kendsgerning. Nu er tiden inde, da en hel masse mennesker er blevet modne til at iagttage og studere naturen.

Livets mening er rigtignok manifesteret i Kristi væremåde og hans bjergprædiken, men det er kun et kortfattet facit. Livets mening bliver fortalt i et langt større område. Hvad mener man om alle de bevægelser, der foregår i naturen, havets brænding, planterne og kornet, der vajer i vinden, alt hvad der bevæges? Hvis man tror, at alle disse bevægelser ikke er til nogen nytte, tager man fejl. Hver eneste ting har noget at fortælle.

Menneskene har levet i tusinder og atter tusinder af år uden at være indstillet på dette sprog. Ligesom en baby, der ikke straks kan tale og forstå de voksnes sprog, sådan er det med menneskeheden. Den kommer fra en babytilværelse og vokser frem til en mere voksen tilværelse. Menneskene er nu så langt fremme, at de er mætte; de er kommet igennem den fysiske materie, de behersker den fysiske materie.

Men nu står menneskene der med verdensrummet, og de søger lidt tilfredsstillelse ved at tænke sig, at de kan lave import og eksport til andre kloder og vandre eller sejle ud i verdensrummet. Det er sådan en slags begyndende, foreløbig indstilling, en fantasitilstand, det er ikke videnskab. Men ved disse eksperimenter vil de alligevel blive ledt ind på erfaringer og kendsgerninger, der vil begynde at lade dem forstå, at der virkelig eksisterer et højere liv. Men det er da heldigvis sådan i tilværelsen, at man ikke behøver at rejse ud i rummet for at forstå livets mening. Her i det daglige liv er der så mange ting, der taler, men det er bare om at lære sproget at kende.

Selvoplevelse af livets mening

15. Livet har sit sprog, og det er blevet min mission her i verden at lære menneskene livets tale. Jeg har fået lov til at se denne tale. Jeg forstår denne tale, og det er fra denne tale, at jeg kan tale til Dem. Jeg kan sige ligesom Kristus: "Det, jeg fortæller jer, er det, Faderen har fortalt mig". Det, jeg fortæller menneskene, er det, jeg ser, der åbenbarer sig i naturen. Jeg ser, at naturen er udtryk for en levende bevidsthed, en bevidsthed, der henvender sig til de levende væsener, en bevidsthed, der sørger for de levende væsener, en bevidsthed, der er med til at fuldkommengøre de levende væsener. Tænk Dem nu at komme ind i alle disse realiteter og se det ved selvsyn. De kan se det ved selvsyn.

Den store materialistiske epoke, som menneskene går igennem, har udviklet dem og gjort kampen for tilværelsen så fantastisk indviklet, at de derved har fået udviklet en vældig intelligens. Børn, der fødes nu, har en mægtig udviklet intelligens, og menneskene vil nu med lethed kunne lære naturens tale at kende. Der behøves ikke nogen kosmiske evner, for det er givet i verden. Jeg har fået det ved kosmiske evner, fordi jeg havde dem med fra en anden verden, og jeg måtte have det igennem kosmiske tilstande. Men de er endnu ikke alle udviklet så meget, at de kan få det på den måde. For at få det på den måde, da skal man allerede have oplevet det ved intelligensmæssig vågen dagsbevidst oplevelse igennem Forsynet.

En ny verdensepoke med forskning i psykiske og åndelige materier

16. Den begyndende verdensepokes nye forskning er en forskning i psykiske materier, åndelige ting og livets mening. Udforskningen af materien var en del af vejen til at komme til livets mening. Uden denne materialistiske tilstand ville vi ikke have haft evner til at forstå den åndelige tilstand. Nu kan man lære at se virkningerne af de åndelige ting. Når tingene ledes af usynlige kræfter, må de ting, vi kan iagttage, afsløre disse psykiske kræfter. Og det gør de også. Et hus afslører da, at der har været en bygmester. At vi har tøj på kroppen, afslører, at der har været skræddere eller mennesker, der kunne lave tøj. På visse felter ser vi således konkrete, realistiske afsløringer af, at der har eksisteret et ophav, der har kunnet skabe.

Vi er vidne til, at der er et levende ophav bag tøj og huse og alt det, menneskene kan lave, men vi er også vidne til, at der foregår en mangfoldighed af andre skabelser for vore øjne. Der er skabelser, der er færdige, og skabelser, der ikke er færdige. I naturen har vi et glimrende materiale at studere, igennem hvilket det bliver til kendsgerning, at disse skabelser er udslag af et levende, arbejdende ophav. Det kommer vi til at se igennem tingenes manifestationer.

Vi ser, at der er love og principper for naturens skabelser. Ligesom træerne ikke vokser op i himlen, er der også en grænse for, hvor langt et menneske kan synke ned. Der er også en grænse for mange andre ting. Der er love, der udtrykker, at der er intelligensmæssig ledelse. Hvordan går det til, at dyrene i de vilde, øde egne tager farve efter planterne omkring dem, så de er helt skjult? I naturen findes der en hel masse foreteelser, som man da ikke kan sige er tilfældigheder.

Inden for det menneskelige område, hvor vi har en hundrede procents evne til at opleve tingene, ved vi, at intet kan blive til af sig selv. Vi ved, at en klædning ikke kan have syet sig selv, at et hus og et automobil ikke kan have bygget sig selv. Det ved vi med hundrede procents sikkerhed. Hvordan kan vi så tro, at ting, som er lige så logiske og endnu mere indviklede end menneskelige skabelser og opfylder et endnu mere guddommeligt formål, kan være blevet til af sig selv? Vi må komme til erkendelse af, at der er et ophav bag ved naturens skabelser.

Den nye epoke med forskning i evige realiteter

17. Livet arbejder stadig med menneskene. Først bragte instinktet menneskene til at være indstillet på, at der måtte være et forsyn eller et højere væsen. Senere fik de evne til at beherske materien, hvilket også er et led i skabelsen af mennesket i Guds billede. Et væsen i Guds billede skal også kunne beherske materien, det skal ikke være uvidende eller naiv over for materien. Derfor var det også et led i skabelsen af mennesket i Guds billede. I Bibelen bliver det bebudet: "Lader os gøre et menneske i vort billede efter vor lignelse". Det har vi lært i vor børnelærdom. Denne sætning er ganske vist symbolsk, men den er udtryk for en virkelig tilstand.

Nu kommer den epoke, hvor menneskene skal komme til at beherske de psykiske materier. Ligesom de har forsket i mål- og vægtfacitter, således vil de komme til at arbejde med materier, der er uden for tid og rum, komme til at opleve at tænke i evigheden og arbejde med evige principper. Det er jo det, der skal til. Foreløbig har menneskene ikke kunnet tænke i andet end i tid og rum. Noget, der ikke var tid og rum, var noget, der ikke var til. De kunne slet ikke fatte noget, der ikke var tid og rum. Men nu begynder de at kunne forstå det. De vil komme til at lære at tænke uden for tid og rum.

Alle de facitter, som De nu igennem mine foredrag vil komme til at se symboler af, er facitter over realiteter, der ikke har med tid og rum at gøre. Det er evige realiteter ligesom verdensaltet selv. Verdensaltet er aldrig begyndt, og det kan aldrig ophøre, det er en evig realitet. Derfor må dets bærende detaljer også være evige realiteter, og vi vil komme til at se verdensaltets struktur som evige realiteter. Det er ikke som med den videnskabelige, materielle forskning, for den arbejder med, at alt har en begyndelse og en afslutning. Men se, det har det ikke, når der er tale om den psykiske verden. Der kommer vi nemlig ind på det område, af hvilket den fysiske verden beherskes. Vi kommer ind på selve det mentale område, det vældige ophavs eget mentale område, dets tankeverden.

Menneskene vandrer fremad og kommer nærmere og nærmere mod det ene store mål at komme til at opleve livets mening. Vi ser, at de har fået udviklet intelligensen, forstanden og evnen til ikke at kunne gøre ondt. Menneskene kan i mindre grad nænne at gøre noget ondt, og de får en større og større evne til at forstå det, de ser. Er det da ikke en afsløring af, hvad det er, livet vil?

Igennem store, millionårige epoker ser vi også vor klode forvandle sig fra en lavere tilstand til en bedre og bedre tilstand, så den i dag er en glimrende bolig for tænkende væsener, som begynder at kunne tænke Guds tanker efter. Er det da ikke stadigvæk noget, der afslører livets mening?

Når vi iagttager naturens skabelsesprocesser, ser vi, hvordan naturen har skabt sine ting færdige, så de i slutfacittet altid og uden undtagelse er til glæde og velsignelse for levende væsener. Vi ser, at livet altså har en mening.

En ny himmel og en ny jord, hvor retfærdighed bor

18. Livets mening er dette, at alting skal nå frem til at blive til glæde og velsignelse for alting. Alle levende væsener skal blive i Guds billede. Det er altså målet.

Det er ikke blot sagt i Bibelen og igennem andre hellige bøger og hellige mænd. Det har jeg nu allerede vist Dem i et lille, kortfattet overblik. Vi har set menneskehedens udviklingshistorie og disse urokkelige epoker, som den har gennemlevet. Vi er nu kommet dertil, hvor menneskeheden står i dag, hvor den er begyndt at komme igennem den materielle viden. Mennesket kan nu benytte den materielle materie til at arbejde for sig som en vældig kraft, som et vældigt redskab, med hvilket det kan skabe en guddommelig tilværelse. Det vil ske, når det får evne til at se, at denne guddommelige tilværelse er livets mening, at den er planen og målet med livet.

Uden at have gennemgået den materielle udvikling ville menneskene ikke have kunnet skabe en glimrende tilværelse med alle de maskiner og mange tekniske vidundere, der findes i dag. Det er rigtigt, at mange af disse ting ikke er til fuld velsignelse i dag. De har gjort tusinder af mennesker arbejdsløse, men det er jo kun, fordi det er i sin begyndelse, fordi det ikke er færdigt. Det er det sure stadium. Men engang, når alle mennesker så at sige bliver én familie, bliver ét folk, én nation, ophører alle disse ufuldkommenheder at gøre sig gældende.

Alt det med penge, alt det med rigdom og fattigdom, nød og elendighed, vil ophøre, og da vil alle mennesker komme uden om disse kunstige standsforskelle, og der vil kun være én klasseforskel, og det vil være åndsforskellen, og den er naturlig. Men alle mennesker har et medfødt betalingsmiddel, et betalingsmiddel så guddommeligt og så rigt, at de kan leve i en kolossalt lykkelig og høj levestandard, langt højere end den almenheden har i dag. Men det er noget, jeg kommer ind på senere, men det er altså det, der er livets mening.

Igennem Bibelen er der også bebudet en sådan tilværelse. Kristus talte jo om, at der skulle komme en ny himmel og en ny jord, hvor retfærdighed bor. Det er alt sammen noget, der er blevet sagt, men alle disse forjættelser vil åndsvidenskaben i dag afsløre som kendsgerninger, og det er det, De vil komme til at se igennem mine analyser. De vil komme til at se, hvordan livet fortæller disse ting, således at det kan blive til teoretisk kendsgerning for Dem, og når det først er blevet til teoretisk kendsgerning for Dem, så laver det Deres liv om, og derfor bliver det en modsætning til den tidligere epoke.

Mens instinktepoken bragte menneskene til at danne Guddommen eller Forsynet i menneskets billede, vil livet, naturen og verdensaltet nu bringe menneskene til at danne sig om i Guds billede. Jo mere, man med videnskaben ser, at der er en kendsgerning der og en kendsgerning der, jo mere retter man sig efter kendsgerningen, og så bliver man omdannet. Efterhånden bliver man mere og mere omdannet og kommer derved til at leve i kontakt med livet, og på denne måde opstår man som mennesket i Guds billede.

Symboler og billeder

Så har jeg nogle billeder, vi lige skulle se. Det er lidt af en gentagelse af det, som jeg har forklaret Dem, men det kan altid have sin virkning, at man ser billederne fra selve livet.

Dyrets angstskrig

19. Livet har sit eget sprog, og her ser vi nu et billede af, hvordan et rovdyr overfalder et andet dyr, og hvordan det skriger. Men det er ikke blot det, at det skriger, skriget har også en særlig opgave. Som jeg nu har forklaret Dem, kan vi deraf lære, hvordan der i dyret bor et instinkt, som lader det skrige. Selv om det ikke hjælper noget på det fysiske plan, skriger det alligevel, og det afslører, at der i væsenet er et instinkt, altså en organisk funktion, som bevirker, at det bliver indstillet på et forsyn.

Gud skaber lyset

20. Billedet af Gud, der skaber lyset, er fra Bibelen. Det viser menneskers forestilling om, at der må være et forsyn, men dette forsyn er dannet i deres eget billede. Der er mennesker, der tror, at Gud er et menneskeligt væsen oppe bag ved skyerne eller ude i universet, og at Gud på den måde behersker universet. Det er jo kun et symbol, men i virkeligheden er det udtryk for en sandhed, fordi Guddommens jeg jo er bag ved hele universets struktur.

Verdensgenløsningsprincippet
Symbol nr. 2

21. Symbolet viser verdensreligionerne og vejen frem imod livets mening.

Nederst er der et område med orange farve, der i min symbolik betyder det dræbende princips område eller dyreriget, og de jordiske eller ufærdige mennesker er endnu i dette område. Vi ser den del af dyreriget, hvor disse mennesker færdes. Dyrene er ikke vist på dette billede, de er længere nede.

De tre stråler skal vise den kraft, igennem hvilken verdensreligionerne blev dannet, den kraft, der åbenbarede sig i de forskellige verdensgenløsere eller verdensfrelsere. Længst nede i strålerne ser vi den orange farve, der udtrykker det dræbende princip. På dette udviklingstrin dannede de Gud, Guddommen eller Forsynet i menneskets billede, og derfor blev forestillingen om den højere verden noget med blod, drab, fjendskab og krig. Det var deres paradis. Vi kender det jo fra den gamle nordiske gudelære med Valhal. Det var også et blodigt paradis.

I den gule farve er det et stænk af den orange farve, der betyder, at religionen endnu er iblandet drab og mord, og det kan man heller ikke fritage kristendommen for. Så længe den har det med at dømme, så længe den vil straffe, og man tror, at Gud henretter og brænder væsener i et evigt helvede, hører det også med til disse dræbende forestillinger. Det er ikke en bebrejdelse, men det er udtryk for et stadium på vejen opad. Mennesker kan jo ikke tænke i baner, der hører et højere udviklingstrin til, de må jo tænke i de baner, der hører deres eget udviklingstrin til.

Vi ser, at jo højere vi kommer op på trinene i den menneskelige udviklingsepoke, desto lysere bliver de religiøse forestillinger. De religiøse forestillinger går ud af menneskenes bevidsthed i det udviklingsområde, hvor de har travlt med de materielle ting. Men man kan ikke sige andet, end at det er livets mening, de leder efter. Enten det nu er i atomer eller på havets bund eller på bjergets top, er det i virkeligheden livets mening, de søger, og de bliver ved med at lede og forske, indtil de finder den. På strålerne ser vi, at det bliver klarere og klarere, og til sidst bliver livets mening virkelig til videnskab.

Når livets mening bliver til videnskab, vil den lave mennesket om efter denne videnskab, så det bliver til mennesket i Guds billede. Mennesket kommer i kontakt med livet, det hersker over materien og de psykiske kræfter i dets væsen og mentalitet. Derved opstår den verden, den kulturepoke, som Kristus kalder "mit rige", eller som han udtrykker det, "mit rige er ikke af denne verden". Det vil sige, at det nuværende dyriske område er af denne verden, mens Kristi rige er af en anden verden. Men Kristus har dog også sagt, at dette rige begynder inde i os selv. Han udtrykte det med ordene: "Himmeriges rige er inden i Eder". Vi kan nu begynde at se, hvad livet fortæller os. Livet har engang fortalt ham det, og derfor kunne han sige det, han sagde. Nu skal livet til at fortælle den nuværende begyndende ny kulturs mennesker det samme.

De mennesker, som har udlevet de almindelige religiøse dogmer og gennemlevet materialismen, er dem, som nu søger human oplysning. I disse mennesker begynder den nye kultur, i dem begynder himmeriges rige. Men Kristi rige er ikke blot noget, der er i den åndelige verden. Den nye kultur, der vil komme til verden, vil også komme på det materielle plan. Set her fra jorden er dette rige endnu psykisk, for det begynder jo altid på det åndelige plan. Men det begynder at blive til realitet inde i menneskene, og senere kommer det til udfoldelse i deres manifestationer. Det kommer således frem på det materielle plan, og vi får et verdensrige med en ny materiel administration, der er betegnet ved "den nye jord". Med selvoplevelsen af livets mening får vi en ny åndelig opfattelse, der er det samme som "den nye himmel". (Se stk. 63, 150, 239, 405)

Nebukanesers palads

22. Vi ser disse kæmpebygninger, der udtrykkes som Nebukanesers palads, som er fra det religiøse instinkts epoke. Ned igennem historien kan vi se, at det religiøse princip og indstillingen til et forsyn var det bærende. Det er først i den senere epoke, at det materialistiske er blevet dominerende. I datiden var kongerne mere eller mindre indviede væsener, de var en slags verdensgenløsere for deres folk. I dag er politik en ting, og religiøsitet en anden ting, men dengang var politik og religion forenet. Det var en epoke, hvor kongerne og regenterne måtte gennemgå en vældig stor indvielsesproces, for at man kunne sikre sig, at de havde den psyke og styrke, der skulle til, for at de kunne styre og lede et folk. De var altså eneherskere, som det hele hvilede på. Men vi ser, hvilke vældige kræfter det religiøse princip og troen på et forsyn havde dengang. Der blev skabt vældige bygningsværker og kunstværker. Det, der styrede og ledte det hele, var troen på forsyn, på guder.

Dalai Lamas palads i Tibet

23. Billedet viser Dalai Lamas palads i Tibet. Det er også et vældigt område, hvorfra der udstråler en vældig magt, en religiøs magt, som ligeledes igennem lange tider har behersket en hel masse mennesker, og som har været med til at føre dem et stykke på vejen fremad imod oplevelsen af livets mening. Det har aldrig været meningen, at religionerne skulle kunne føre menneskene hele vejen. Tiden for Østens religioner er nu forbi, lige så vel som den er for den moderne kirkelige kristendom. Det er noget, der vil gå under, for menneskene kan ikke mere bygge kultur på tro, de må bygge kultur på kendsgerninger.

En kristen kirke

24. Kristendommen står ikke tilbage for de andre religioner, den har også bygget sine store pragtfulde kirker, domkirker osv. Der er tusinder af kirker og klostre verden over. Kirken har haft en vældig magt, og engang var den så at sige over konger og kejsere, men det er også gået noget tilbage. Kirken var en vældig førende magt.

Nu i vor tid har vi set, hvordan videnskaben er kommet frem. Der, hvor videnskaben har tjent et primitivt følelsesliv, har den skabt mordvåben, også selv om det hedder, at den, der ombringer ved sværd, selv skal omkomme ved sværd. Men det var ikke med i kristendommens praktiske udfoldelse. Kirken har haft en vældig magt og indflydelse, og den har også besørget en indstilling på humanitet, men Jesu rene kristendom har den slet ikke kunnet bringe frem til fuldkommengørelse, og det har den heller aldrig skullet. Det skal først nutiden gøre.

Gennem døden 1
Symbol nr. 91

25. Her har vi billedet på troen på et himmerige og et helvede. På symbolet ser vi det evige helvede vist som et sort område med et glødende felt. Det er jo der, hvor man evigt skulle pines og aldrig nogen sinde kunne blive befriet fra. Det hvide område symboliserer paradiset. Både det lyse og det mørke område er bygget op i menneskets billede ud fra menneskelige fantasier og forestillinger. Derfor fik indianerne deres evige jagtmarker, og andre primitive mennesker fik deres himmerige. Og derfor får nutidens kristne deres himmerige og helvede, alt efter deres tro på, hvad der er retfærdigt. Det er altså skabt efter det trins mentalitet, som de pågældende væsener er på. At himmerige eller den åndelige verden efter døden er et vældigt stort område med mange tilværelsesplaner, har de ikke noget begreb om.

Det er det, man nu vil komme til at lære, fordi det kan læres igennem naturens egen tale, og mine analyser viser, hvordan naturen fortæller det. (Se stk. 262, 456, 475)

Jesu korsfæstelse

26. Her har vi fundamentet for den kirkelige kristendom, altså den form som kristendommen tog. Det var dette, at Jesus blev korsfæstet for menneskenes synder. Fordi dette menneske her på billedet blev korsfæstet, ville vi alle over hele verden kunne blive fri for at få virkningerne af vore handlinger, ligegyldigt hvor slette vi har været. Tyve, røvere, mordere og bedragere kan vandre ind i paradiset, fordi Kristus har ladet sig korsfæste. Man skal blot minde Gud om, at man i Jesu navn beder om at få syndernes forladelse, og så får man den af nåde og barmhjertighed.

Er det ikke en mærkelig tilstand, at denne guddom ikke kan forlade synderne, uden at dette uskyldige væsen skulle korsfæstes? Det kan ikke passe med en virkelig logisk tilstand. Man kan da heller ikke indføre en sådan tilstand i det jordiske retsvæsen. Lad os sige, at en mand, der har begået et mord, bliver dømt til livsvarigt fængsel eller henrettelse, og så kommer hans bror og siger: "Må jeg ikke? – Jeg vil gerne tage hans straf". Så kan man da ikke forestille sig, at dommeren siger til den skyldige: "Nå ja, så går De bare fri".

Man lader ikke røveren blive fri, fordi broderen eller et andet menneske vil tage hans straf. Men det gør man altså i den kirkelige tro. Her synes man altså, at det er udmærket, at dette væsen kom til at lide for menneskenes synder. Men udviklingen fører med sig, at det udviklede menneske ikke vil have, at noget andet menneske skal lide for de fejl, man selv har begået. Da siger man: "Lad mig hellere, jeg vil gerne tage konsekvenserne af mine egne handlinger". Det er da det eneste tilfredsstillende for det udviklede menneske. Et menneske, der ikke har denne indstilling, er ikke et udviklet, men et primitivt menneske. Men der er mange mennesker, der er blevet lykkelige ved troen på, at de har kunnet få syndernes forladelse, fordi Kristus ved sin død har lidt for dem. Han har taget den straf, som de ellers skulle have, og så kommer jo nadveren og sakramenterne osv.

Man har ikke været i stand til at finde ud af, hvordan den virkelige forklaring måtte være. Man kendte ikke til reinkarnation, man kendte ikke til de felter i naturen, der viser det. Man var nødsaget til at måtte danne sine forestillinger og begreber ud fra det lille, primitive erfaringsområde, man havde. Man følte, at det måtte være løsningen, og det var da også den løsning, der måtte gives menneskene i den epoke. Men nu er denne epoke ved at være forbi, og der er masser af mennesker, der vokser ud af dette. De ønsker ikke at skulle frelses ved et andet væsens korsfæstelse.

Den store hvide flok

27. Inden for den kirkelige kristendom er det fuldkomneste deres paradis, og der har man jo begrebet "den store hvide flok". Det er afdøde fra det jordiske plan, der er blevet salige. De har fået deres synder forladt og befinder sig i en stor hob omkring Guds trone. Gud sidder på tronen, Kristus sidder ved hans højre side. Det skulle være deres himmerige. Det kan jo være udmærket at stå sådan ved en enkelt lejlighed, men ikke i årevis. Det kan ikke være tilfredsstillende, så det må også falde. Med udviklingen vil dette billede også falde, for himmeriges rige må være meget større. Der må være meget mere at gøre, ud over blot at stå og vifte med et par palmegrene. Derfor er det heller ikke tilfredsstillende, men det er dog et skridt på vejen, det er bedre med dette paradis end vikingernes paradis, Valhal, hvor man kun kan komme, når man har dræbt og myrdet og selv er blevet myrdet. Så er dette billede dog langt bedre, det er et skridt længere frem på vejen imod livets mening.

Vejen mod lyset
Symbol nr. 4

28. Vi kommer så frem til den nye verdensepoke og til denne epokes grundlag, nemlig videnskaben.

Her er et symbol af videnskaben, og det skal vise, hvor langt videnskaben er kommet med hensyn til forskning af verdensbilledet.

Symbolet er delt i tre felter, de to øverste betyder de psykiske, og det nederste er udtryk for det materielle, og det er det, der er kendt. Det er der, væsenerne har størst evne til at opleve. Det nederste felt, som vi kender, er inddelt i fire riger. Til venstre ser vi mineralriget, der er markeret ved den indigo farve, mens den røde farve udtrykker planteriget. Så kommer den orange farve, der udtrykker dyreriget, og den gule, der udtrykker det fuldkomne menneskerige, som engang skal blive til kendsgerning her på jorden.

Nederst ser vi en stjerne, der skal udtrykke det stadium, hvor videnskaben befinder sig i dag. Videnskaben udgør det område, der står på kendsgerningernes grundlag. Den danner ikke fantasi eller hypoteser, den bygger på kendsgerninger. Det er jo dens formål. Den forsker ved hjælp af intelligens, og intelligensen har i min symbolik den grønne farve.

Videnskaben kan iagttage menneskenes organismer, symboliseret ved det orange felt til højre for den lodrette streg midt i dyreriget. Det er det område af dyreriget, hvor de jordiske mennesker befinder sig. Videnskaben kan altså iagttage og udforske de jordiske menneskers kroppe, dyrenes kroppe, planternes organismer og mineralmaterien (grøn keglefigur) og i form af filosofi en lille smule fremad og opad (gul-grøn keglefigur). Videnskaben er baseret på et mål- og vægtgrundlag, den har endnu ikke de højere evner.

Foroven er der et andet felt, det religiøse princip (gul keglefigur), der skal udvikles, for at videnskaben kan komme til at gå videre. Jordmennesket udvikler sig frem til en kulmination, frem til at få kosmisk bevidsthed ved indgangen til det rigtige menneskerige. Væsenet får en fuldstændig total oplevelse af livets mening, når det gennemgår den store indvielse eller den store fødsel. Det får åbnet sin bevidsthed, det får nye intuitive evner og kan da overskue hele verdensaltet, symboliseret ved de to hvide keglefigurer. Ved hjælp af de intuitive evner og en udviklet intelligens kan det nu videnskabeliggøre hele verdensbilledet.

Det kosmisk bevidste menneske kan iagttage hele den psykiske side af livet, som ellers er skjult for menneskene. Det vil vide, at i alle levende væsener er der et jeg, der er symboliseret ved de hvide felter. Hver enkelt tredelt figur symboliserer et levende væsen. Vi ser, at det levende væsen består af et jeg, en overbevidsthed, en underbevidsthed, og så har det en fysisk organisme, der bærer dets dagsbevidsthed, når det er vågen. Når det sover, er det i sin natbevidsthed.

Således består det levende væsen af et treenigt princip, men det kender videnskaben ikke endnu. Derfor kan denne videnskab endnu ikke være en videnskab for væremåde eller mentalitet, den er kun en videnskab for de rent materielle materier. Men det vil komme, efterhånden som videnskabsmanden udvikler de humane evner. Når videnskabsmanden ikke blot oplever med intelligensen, men også med en udviklet følelse, kommer intuitionen, der vil give adgang til alle de psykiske områder.

Menneskets to sind

29. Billedet skal vise det nuværende menneskes ufærdige tilstand.[2] Til venstre ser vi den dyriske og til højre den menneskelige side i det jordiske menneske.

Den mørke eller primitive del skal markere den ufærdige side eller dyriske natur, som mennesket endnu ikke har fået bugt med. Den menneskelige eller den intellektuelle del repræsenterer det stadium, hvor det jordiske menneske er på vej til at finde livets mening. Egenskaberne i den dyriske del skal degenerere, mens de menneskelige egenskaber skal udvikle sig og tage hele mennesket i besiddelse.

Så længe mennesket endnu ikke er færdigt, har det både det onde og det gode i sig, men det skal det ikke blive ved med. Engang kommer det dertil, at det kun har det gode i sig. Når mennesket helt beherskes af det gode, er det nået frem til livets mening. (Se stk. 174, 236, 263, 300, 319, 531)

1. kursus, 1. foredrag, blev afholdt på Martinus Institut den 6. oktober 1955