Caroline Anderson

Kaotisk møte

Oversatt av Jan Ingar Vik

MINISERIE: BRØDRENE WALKER

Dette er første delen i miniserien Brødrene Walker. De pene legene Walker setter alle kvinnehjerter i brann … men alt de vil, å finne den store kjærligheten!

Kjære leser!

Da jeg ble bedt om å skrive to nært sammenknyttede bøker, begynte jeg å fundere på hvilke mennesker som hører sammen. Svaret kom umiddelbart. Tvillinger. I dette tilfellet eneggede tvillinger som både er kjekke menn og fantastiske leger – brødrene Walker. De har stått hverandre nær fra første dag, og nå, trettifire år senere, står de fortsatt hverandre nær både privat og yrkesmessig. Stort nærmere enn det kan man ikke komme. Men for både Ben og Matt har reisen vært brolagt med tragedie og smerte.

Men så flytter Ben til Yoxburgh, hvor Daisy og Amy, gode venninner og kolleger, venter i kulissene. Ben har en datter, lille Florence, som er midtpunktet i hans verden – helt til han møter Daisy. Han må bare finne en måte å gjenopprette begges tillit på, slik at de sammen kan gi Florence den familien som de alle lengter etter.

Caroline

1

Hun kunne høre lyden av rennende vann.

Den nye naboen hennes, hvem han nå var, hadde stått opp allerede. Får håpe han har sovet bedre enn meg, tenkte hun grettent. Han hadde holdt henne våken helt til midnatt mens han flyttet på ting, og det gjorde det ikke bedre at katten hennes bestemte seg for at hun var sulten klokken halv seks.

I rettferdighetens navn hadde han ikke vært så bråkete, men hun orket ikke å være rettferdig etter enda en jentehelg, og enda en venninne som slo seg til ro i ekteskapet. Nå gjensto bare hun og Amy, men hun kunne ikke se for seg at Amy lot noen komme for nær, og når det gjaldt henne selv – vel, hvor var alle de passende enslige mennene uten et tonn med følelsesmessig bagasje? Ikke i Yoxburgh, det var sikkert; og selv om de hadde vært det, så var hun ikke sikker på om hun var helt klar til å dyppe tåen i den dammen igjen.

Hun matet Tabitha, lagde seg en kopp te og gikk ut i vinterhagen. Det var daggry, og himmelen lyste rosa over hustakene mot øst. Hun krøllet seg sammen i en stol med utsikt mot den vesle, pene hagen sin.

Det var favorittiden hennes på dagen, før resten av verden sto opp, og hun holdt det varme kruset i hendene og lyttet til lydene fra den strålende vårmorgenen.

Fuglene sang, og hun kunne høre knirkende gulvbord i leiligheten ved siden av. Deretter tunge fottrinn ned trappen, et dempet utbrudd – og et voldsomt brak som fikk Tabitha til å flykte og Daisy til å søle te utover seg.

– Ops! mumlet hun, og prøvde å vende det døve øret til mannens stemme mens hun forgjeves forsøkte å tørke av morgenkåpen. Hva i all verden hadde han gjort. Noe temmelig drastisk, hvis hun skulle dømme etter kraftuttrykkene som strømmet gjennom den tynne skilleveggen.

Og så ble det stille.

– Går det bra? ropte hun engstelig, selv om hun egentlig ikke trengte å heve stemmen.

– Hm … ja da. På en måte, svarte han. – Beklager. En liten krise.

– Noe jeg kan gjøre?

Desperat latter. – Ikke med mindre du er rørlegger.

Hun hørte fottrinn bortover gangen, før en dør åpnet seg og det banket på inngangsdøren hennes.

Hun åpnet den, og måpte. Jøss, han var …

Vel, han var mange ting. Høy. Bredskuldret. Utrolig kjekk. Ung nok til å være interessant, gammel nok til å ha noe ved seg. Han var dekket av vått avfall, dressen var gjennomvåt, håret fullt av biter av et eller annet og den en gang hvite skjorten hadde striper av grått. I de slående blå øynene, lurte et glimt av selvironi som fikk henne til å smile.

Så flyttet blikket hans seg nedover morgenkåpen hennes og stanset ved den store teflekken. – Hva skjedde med deg? spurte han vantro, og hun kom med en liten latter.

– Jeg trodde det var replikken min, sa hun, og prøvde å la være å le, for det var virkelig ikke morsomt. Men det lekte et smil om munnen hans.

– Taket mitt falt ned, forklarte han, og Daisy måtte bite seg i leppen.

– Beklager bråket. Og språkbruken. Jeg heter forresten Ben, fortsatte han og rakte frem hånden. Så trakk han den tilbake, tørket den på buksen og gransket den før han rakte den frem igjen. Hun la merke til at den, i tillegg til å være litt våt og skitten, var varm og fast. Sterk.

Og stemmen hans – en antydning til noe som kunne være Yorkshire-dialekt? Dessuten litt hes. Og veldig sexy.

– Daisy, sa hun og tillot seg å smile ordentlig. – Velkommen til Rivenhall Villas. Måtte det bli bedre etter hvert.

Han kom med en litt desperat latter, og lukket øynene mens han dro hånden over ansiktet og smurte skitten inn i det. En stripe av blod blandet seg med skitten der det piplet langsomt fra et tynt kutt over øyebrynet.

– Jeg kan bare håpe. Du vet vel ikke tilfeldigvis om en rørlegger?

Hun strammet beltet på morgenkåpen, hoppet over det lave gjerdet mellom inngangspartiene og tittet bortover gangen hans, på en fullstendig ødeleggelse. Kjøkkenet hadde forsvunnet under et hav av søkkvåte gipsplater og brukne lister, og det dryppet langsomt og jevnt fra et dinglende flak av taket.

– Bare en rørlegger? mumlet hun tankefullt, og bak seg hørte hun enda en syrlig latter.

– En rørlegger vil være en ganske bra begynnelse. En elektriker er kanskje et godt andrevalg, siden det lyset henger i en snodig vinkel.

– Mm. Men det ser ut til å ha stoppet nå.

– Ja. Jeg antar det var avløpsvannet. Jeg hadde nettopp badet.

– Da er det veldig sannsynlig. Jeg skal si deg noe, sa hun. Hun snudde seg mot ham og oppdaget at han sto rett bak henne. Hun tok et skritt tilbake og trakk pusten dypt, for under gipsslammet og lukten av våt hund fra dressen hans, kjente hun restene av et veldig interessant etterbarberingsvann. Sitrusaktig med en antydning av rav …

– Du skulle til å si noe, sa han, og hun tok seg sammen.

– Hm … ja. Kan jeg ikke få på meg noen klær og komme og hjelpe deg med å rydde opp? Jeg har en time før jeg må gå på jobben, sa Daisy. Hun hadde planer om en god, lang dusj, men fikk på følelsen at den forsvant raskt ut av vinduet.

– Heldige deg. Jeg er nødt til å gå nå. Så la oss bare innse det – det kan ikke bli verre, men jeg får ikke gjort noe med det og jeg har viktigere ting fore. Det er første dagen min i en ny jobb, jeg har ingen annen dress og ikke noen mulighet til å få skitten ut av håret, for det kommer ikke på tale å skru på noen kran! Jeg blir vel nødt til å klare meg med å spytte på et lommetørkle.

Han hadde åpenbart ikke sett seg i et speil ennå.

– Dette kommer til å kreve mer enn spytting på et lommetørkle, sa hun tørt. – Og du har et kutt over det venstre øyet. Har du en annen skjorte?

Han fingret forsiktig med øyebrynet og nikket. – Og bukse og jakke, men ingen annen dress, dessverre.

– Kan ikke hjelpe deg der, sa hun og ga opp ethvert håp om å begynne dagen på en slags normal måte. – Jeg har imidlertid en dusj. Kan du ikke ta med deg noen rene klær og stelle deg mens jeg skaffer en rørlegger?

– Mener du det?

– Absolutt. Finn klærne dine, du. Jeg skal bare kle på meg, så kan jeg begynne på opprydningen også. Jeg har en støvsuger som er veldig bra på å suge opp vannsøl.

– Vannsøl? Han kvalte en latter, og smilet hans fikk magen hennes til å krible.

– Ikke noe problem. Jeg må bare tømme den mange ganger – hvis jeg finner utslagsvasken.

Han rynket pannen. – Er du sikker, Daisy? Det blir helsikes mye bryderi for deg.

Vel, han innså i hvert fall det. Morgenen løp fra henne, men hun kunne ikke bare etterlate ham slik. Hun klarte å smile – ikke så vanskelig som hun trodde, for de øynene hans var virkelig …

– Jeg trodde du hadde hastverk? sa hun før hun presset seg forbi ham, hoppet over gjerdet og løp opp i andre etasje. Hun dro på seg hageklærne, la et rent håndkle til ham på badet, og hadde nettopp slept støvsugeren opp fra kjelleren da han dukket opp i døren.

– Hør her, du trenger virkelig ikke å ordne opp …

– Ikke vær tåpelig, det går så bra. Baderommet ligger øverst i trappen, rett foran deg. Jeg har lagt frem et håndkle, og rørleggeren ringer meg tilbake.

Han kunne ikke tro det.

Men det burde han. Slike ting som dette så ut til å skje med ham nå for tiden. Han bøyde hodet fremover under dusjen og slapp ut et trett, frustrert sukk. Han hadde visst at det var ubetenksomt å flytte inn i huset før det var fikset opp, men …

Gudskjelov for Daisy. Dusjen var en velsignelse. Han kunne ha stått der under det varme vannet hele dagen, men han hadde ikke tid. Han lånte litt av sjampoen hennes og vasket skitten ut av håret, og oppdaget noen interessante hevelser i hodebunnen. Kuttet over øyebrynet sved også. Pokker. Han skylte av seg skitten på kroppen, tørket seg raskt med håndkleet hennes og kledde på seg på rekordtid mens han skulte på kuttet i øyebrynet og et merke på den ene skoen som ikke ville forandre seg. Så ga han opp.

Det var ikke noe mer han kunne gjøre. Ingenting han hadde tid til å gjøre. Den ødelagte dressen lå i en bylt i badekaret til Daisy, og han lot den ligge der. Han skulle ordne alt med henne senere, når denne dagen var overstått.

Han kunne høre støvsugeren fra naboleiligheten, der den sugde opp vannet. Velsigne henne. Av alle dager – og av alle naboer, tenkte han med et forvirret smil.

En liten, svart katt med digre ører og strålende grønne øyne så foraktelig mens han gikk ned trappen. Han strakte en hånd ut mot pusen, men den snudde seg straks vekk.

Ben hoppet over det dekorative gjerdet og gikk inn i sin del av huset. Daisy sto midt i kjøkkenet og brakte en slags orden i kaoset. Vannet var stort sett borte, og hun skjøv avfall til side med en kost.

– Du trenger ikke å gjøre det, Daisy! Jeg skal ordne det senere.

– Jeg er nesten ferdig. Jeg har rengjort pappkassene for å gi dem en sjanse til å tørke. Jeg tror kanskje du har fått knust noe servise eller glass – det klirret litt i den kassen der.

Han trakk på skuldrene. Glass kunne han leve uten. Han var i det minste i live. Han fingret med kuttet igjen, og hun tittet på det.

– Du trenger et plaster.

Han trakk på skuldrene igjen. – Har ingen anelse om hvor jeg har plasteret, men jeg kommer sikkert til å overleve. Du har vel ikke hørt fra rørleggeren?

– Nei, ikke ennå. Du skal få mobilnummeret mitt, og gi meg et tapt anrop, så kan jeg sende deg en tekstmelding når jeg hører fra ham.

Han tastet inn nummeret, før han la telefonen i lommen igjen og strøk en hånd gjennom det fuktige håret. – Hør her, jeg beklager, men jeg la igjen dressen i badekaret ditt. Jeg må gå nå, men jeg skal ta meg av det senere, og alt dette også. Du trenger ikke å gjøre noe mer …

– Bare gå, jeg er nesten ferdig. Jeg ser deg senere. Kan jeg bare lukke døren og la den stå ulåst?

– Det går greit. Tusen takk. Jeg skylder deg en stor tjeneste.

– Helt riktig. Jeg forventer i det minste en utsøkt middag, sa hun tørt mens hun feide en armfull våte gipsbiter ned fra benkeplaten.

– Skal bli.

Hun smilte til ham, og en stripe av skitt på kinnet ga henne det ertelystne og skøyeraktige uttrykket til en liten jente som hadde det gøy. Han ville egentlig ikke begynne å tenke på at Daisy hadde det gøy, for det var lenge, lenge siden han hadde hatt det gøy sammen med en kvinne. Og selv om hun kanskje så ut som den vesle jenta hun en gang hadde vært, var det ingenting annet enn en kvinne under de klærne. Og han skulle ta henne med ut på middag?

Han kremtet, nikket kort og gikk.

– Puh.

Daisy rettet seg opp, blåste håret ut av øynene og så seg rundt. Fullstendig kaos, men det var i det minste et organisert kaos nå. Alle gipsrestene var feid i en haug, eskene var tørket av og vannet sugd opp – og hun kom for sent på jobben, i dag av alle dager!

Hun skyndte seg av gårde, tok en rekordrask dusj og dro på seg klærne. Håret fikk være, tenkte hun, og festet det i en løs knute med en hårstrikk. Ikke tid til sminke. Ikke tid til noe som helst, og den nye overlegen begynte i dag.

Flott start, tenkte hun. Hun ba en stille bønn om at han ikke var en arrogant snobb. En av dem på teamet var mer enn nok. Hun løp ut til bilen og kjørte til sykehuset.

Underveis tok hun imot en oppringning fra rørleggeren, før hun stakk innom renseriet på sykehuset med dressen til Ben. Hun ba dem være forsiktige, for hun hadde sett merket, og det fikk henne til å krympe seg.

Så gikk hun til avdelingen.

Da hun endelig kom dit, sto folk i en klynge rundt sykepleierskranken. Hun kunne se hodet på en mann heve seg litt over de andre, og hørte en rolig stemme som snakket om teamledelse. Hjertet hennes sank. Pokker. Han var her allerede, og foretok hilsningsrunden. Så mye for å gjøre et godt inntrykk.

Evan Jones, assistentlegen, ga klokken på veggen et megetsigende blikk idet hun presset seg inn i gruppen.

– Beklager at jeg er …, begynte hun litt andpustent, men bråstoppet idet mannen snudde seg og møtte blikket hennes.

– Mr Walker, dette er doktor Fuller, sa Evan, som verken hørtes eller så spesielt imponert ut. – Hun …

– Vi har møtt hverandre. Doktor Fuller har vært så vennlig å gjøre meg en tjeneste, opplyste Ben og avbrøt Evan. – Noen suksess?

Daisy var fortsatt sjokkert, men klarte å nikke. – Det er ordnet, sa hun. Bortsett fra at han hadde fått satt på et plaster over øyebrynet, var det umulig å se hvordan denne dagen hadde begynt. Han så rolig og kontrollert ut – og det var mer enn hun kunne si om seg selv.

– Takk. Jeg tror ikke du har gått glipp av så mye, sa han med et skjevt smil før han så tilbake på gruppen. – Som jeg sa, så ser jeg frem til å arbeide sammen med dere; og jeg håper dere vil tilgi meg når jeg stiller dumme, irriterende spørsmål og ikke vet hvor ting er eller hvordan de blir gjort her. Jeg skal gjøre mitt beste for at denne overgangen skal bli så smertefri som mulig, hvis dere bare har tålmodighet med meg. Og hvis det er noe dere vil snakke om, så står døren min alltid åpen, for å si det slik.

Han smilte til dem alle. – Greit, det var det hele. Jeg vet at dere har mye å gjøre, så jeg skal ikke oppholde dere. I stedet for å holde deg borte fra pasientene dine lenger, doktor Jones, så kan jeg kanskje la doktor Fuller vise meg rundt? Jeg må snakke med henne likevel, så hun kan like gjerne gi meg en rask omvisning. Jeg foreslår at vi møtes til en kopp kaffe klokken halv ti, slik at du kan sette meg inn i eventuelle ting som hun måtte ha oversett, og vise meg avdelingen i detalj.

Evan så litt bestyrtet ut, men gikk med på forslaget med et stivt nikk. – Nei, bare sett i gang, mr Walker. Doktor Fuller kan sikkert fortelle deg alt du trenger å vite. Jeg har egentlig ikke tid uansett. Det er noen pasienter det haster med å se til.

– Clare Griffiths, sa Daisy, som hadde bekymret seg for kvinnen hele helgen. – Hvordan går det med henne?

– Jeg har sett til henne allerede. Slapp av, jeg klarer det uten deg, sa Ben avvisende, og Ben rynket pannen. Han likte slett ikke den tonen. Han begynte faktisk å mislike Evan Jones …

– Greit. Vi snakker med deg senere, sa han og vinket Daisy med seg mot døren.

– Gjort deg en tjeneste? mumlet hun, og han lo lavt mens han la ID-kortet over sensoren og åpnet døren for henne.

– Vel, det var ingen løgn. Ok, vi starter med det viktigste. Jeg vil at du skal opplyse meg om alt som er å vite om avdelingen og virksomheten her – og vi kan jo begynne med at du forteller hvor nærmeste gode kaffe er å få. Han smilte skjevt. – Frokosten ble uventet avlyst.

Hun så ham for seg, nærmest dekket av taket sitt, og flirte tilbake. – Skal bli. Tradisjonell engelsk, mr Walker, eller vil du heller ha noe søtt og syndig?

Øynene hans blusset opp litt, og hun hev etter pusten et øyeblikk. – Søtt og syndig høres lovende ut, doktor Daisy, mumlet han og fulgte henne ut av avdelingen mens hun prøvde å huske hvordan man pustet.

– Så rørleggeren kommer klokken sju? sa Ben da de hadde satt seg ned med digre kaffekrus og klebrige boller. «Søtt og syndig» hadde hun sagt, og han måtte streve veldig, veldig hardt med å holde tankene på sporet da han så henne bite i bollen sin. – Er det klokken sju i dag eller om en tre års tid?

– Nei, i dag, sa hun med en latter mens hun slo ut håret og snurret det opp igjen til en knute. Synd. Han foretrakk det hengende ned. Det så mykt og silkeaktig ut, og han kunne nesten kjenne de lange, mørke lokkene gli mellom fingrene …

Han rørte i kaffen for å ha noe trygt å foreta seg med hendene. – Hvordan kan det ha seg at han er ledig så raskt? Vanligvis må man vente i flere uker på en dyktig håndverker. Kjenner du ham?

Hun nikket. – Ja. Han gjør det som en tjeneste for meg, og han er dyktig. Han utbedret baderommet mitt.

– Å, ja. Det vakre baderommet. Jeg er redd jeg forlot det i en forferdelig rotete tilstand.

– Ikke vær bekymret for det; jeg skal ta meg av det senere.

– Tok han en formue i betaling, eller betalte husverten din for det?

– Husvert? Jeg har ingen husvert, sa hun sørgmodig. – Det er mitt hus, og han var veldig rimelig til å vær rørlegger.

– Kjøpte du det på egen hånd? la han til, og fisket, selv om det ikke angikk ham. Dessuten var det fullstendig irrelevant, sa han bestemt til seg selv. Han var ikke interessert.

Hun nikket og skar en grimase. – Selv om jeg noen ganger lurer på hvordan jeg havnet i denne situasjonen. Jeg må være gal. Jeg ville ha mitt eget fordi jeg var lei av skruppelløse husverter, men jeg er ikke helt sikker på om jeg er voksen nok.

Å, det følte han seg sikker på at hun var. Hun var i hvert fall voksen nok til å tilfredsstille hans pubertetsfantasier, tenkte Ben. Hun bet i den klebrige bollen igjen, og det ga ham hjerteklapp å se henne slikke seg rundt leppene etterpå.

Og de var kolleger og naboer? Han halte tankene tilbake til arbeidet da hun begynte å snakke igjen.

– Så hva med deg? spurte hun, og de klare, grønne øynene studerte ham nysgjerrig. – Jeg mener, du er overlege, så du er helt klart gammel nok til å ha eget hus, men – det er ikke meningen å være uhøflig, men hvorfor kjøper en overlege en forfallen liten tomannsbolig på et sted som Yoxburgh?

Godt spørsmål – og et som han ikke hadde tenkt å svare på. – Hva er galt med Yoxburgh?

Hun trakk på skuldrene. – Ingenting. Jeg elsker dette stedet. Det har det beste fra flere verdener – et godt sykehus, hyggelig samfunn, sjøen, landsbygda – og det er en vakker by.

– Nettopp. Så hvorfor skulle det være galt av meg å ville bo her?

– Jeg tenkte ikke på Yoxburgh, egentlig. Det var bare … Jeg hadde ventet at du ville skaffet deg et bedre hus. Større. Mer i stil … Hun avbrøt seg selv, som om hun følte at hun hadde gått over grensen – noe hun trolig også hadde gjort, men hun hadde reddet ham før klokken seks om morgenen uten å blunke, lånt ham dusjen sin, ryddet opp i rotet, skaffet ham en rørlegger …

– Jeg er skilt, innrømmet han, og overrasket seg selv ved å avsløre så mye for henne. – Og huset er kanskje beskjedent, men det passer perfekt til behovene mine – eller kommer til å gjøre det, når rørleggeren har vært der og jeg har brukt masse penger på det. Dessuten liker jeg kanskje ikke å bo i noe prangende som er mer «i stil», la han til.

Hun rødmet litt, før hun samlet seg og trakk pusten. – Unnskyld. Det angår ikke meg. Jeg leverte forresten dressen din til rensing på sykehuset, og den er klar klokken fem – og før du får panikk, så ba jeg dem ta godt vare på den.

– Prøver du å gjøre deg godt likt, Daisy? mumlet han, og hun lo.

– Neppe. Jeg visste ikke hvem du var da. Jeg er bare en hyggelig person. Og jeg har fortsatt den middagen i tankene, sa hun med et ertende flir som fikk blodet til å strømme vekk fra hjernen hans, og han lurte på hvordan i helsike han kunne holde denne plutselige og uønskede tiltrekningen i sjakk.

Det ville bli vanskelig. Pokker også.

Han vendte oppmerksomheten mot kaffen sin.

– Takk for at du dekket meg, forresten, sa hun. – Evan er veldig nøye med punktlighet, så han gjorde seg klar til å flå meg senere.

– Det var det minste jeg kunne gjøre. Jeg kunne jo ikke kaste deg til ulvene for at du reddet meg. Og Evan ser ikke ut til å være blant de vennligste. Han var temmelig avvisende da du spurte om den pasienten.

Et glimt av noe som kunne være bekymring kom til syne i øynene hennes. – Å, han ok, egentlig. Han kan oppfattes som en nedlatende tosk, men han er en dyktig lege. Han er bare litt sur for at du fikk jobben, tror jeg. Han ble rådet til å søke på den, og jeg regner med at han trodde det var en sikker seier.

– Og så måtte de avertere den i henhold til loven, og jeg søkte. Og med all respekt for Evan, så kan jeg tenke meg at CV-en min utklasset hans.

– Nettopp. Så han kommer ikke til å ønske deg velkommen med åpne armer. Men du bør kunne klare å stole på ham.

Ben kom med en halvkvalt latter. – Vel, det var godt å høre.

Hun smilte, og de skøyeraktige, grønne øynene glitret mot ham igjen. – Jeg håper du har noen gode ideer angående denne tjenesten jeg gjorde deg.

Han lente seg tilbake i stolen. – Vi kan jo si at du fant du noen statistikker om tvillingfødsler, for eksempel. Det burde holde. Jeg beklager hvis det hørtes litt nedlatende ut, men jeg tenkte det var bedre enn å forklare at jeg fikk dusje på badet ditt. Han følte det som om han gikk i oppløsning da hun rødmet.

Han kremtet.

– Fortell meg om Yoxburgh Park Hospital, foreslo han raskt.

– Det er både gammelt og nytt. Det ligger på tomten til det gamle galehuset …

– Så herlig politisk ukorrekt, sa han tørt, og hun klukklo.

– Ikke sant? Nesten like politisk ukorrekt som å stenge inne femten år gamle jenter fordi deres fedre eller brødre hadde gjort dem gravide. Hvis de ble plassert der på livstid, kunne familien late som om de var blitt gale og fortsette videre som normalt.

– Festlig.

– Det var egentlig en arbeidsanstalt, og stempelet som galehus for de fattige var bare en måte å dekke over det som skjedde der, tydeligvis. Jeg mener, hvem vil nærme seg et galehus? Du kunne ende opp der selv; og derfor slapp de unna med mord, bokstavelig talt. Men et menneskeliv var ikke mye verdt den gangen, det var nærmest på billigsalg.

– Det samme gjaldt byggekostnader. Det er vel derfor den viktorianske delen er så praktfull.

– Ja, så absolutt. Og den andre fordelen er at de ville holde den så isolert, slik at vi har strålende parkområder over alt rundt oss, pluss god tilgang på parkeringsplasser og en masse muligheter til å ekspandere. Lokalbefolkningen bruker det som rekreasjonsområde, vi har en vidunderlig utsikt – det kan ikke bli bedre, og sykehuset er flott. Ganske mange seksjoner er helt nye og topp moderne, som fødeavdelingen, og vi har fått et utmerket rykte. Vi har litt av alt her, men sykehuset er likevel lite nok til å gi et vennlig inntrykk, og det er et godt sted å arbeide. Alle kjenner alle.

– Er det nødvendigvis en bra ting?

Hun smilte skjevt. – Ikke alltid. Bare vent til de finner ut at vi er naboer, for eksempel.

– Tror du at de kommer til å gjøre det?

Hun lo. – Jeg gir dem tre dager – kanskje mindre.

Å, den latteren! Musikalsk, smittende – den kom til å ta livet av ham.

– Så – en omvisningsrunde? foreslo han hastig.

– Greit. Hvor vil du begynne?

– Fødeavdelingens poliklinikk? Så kan du spørre om tvillingene, slik at det ikke er noen løgn. Og jeg skal innom svangerskapsklinikken senere i dag, er jeg blitt fortalt, så det vil ta seg bedre ut om jeg kan finne den. Det glimtet til i øynene hans. – Kan ikke komme for sent, tydeligvis. Evan vil nok kose seg over det.