Fiona McArthur

En mann til Emily

Oversatt av Pippi Borge Steen

MINISERIE:

SYKEHUSET I SYDNEY HARBOUR

Dette er del sju av åtte i miniserien Sykehuset i Sydney Harbour. Velkommen til sykehuset vårt. Vi garanterer hete følelser, bankende hjerter og de aller beste (og kjekkeste) legene.

Kjære leser!

Marco tar jobben sin med å redde ufødte barn virkelig på alvor, og som jordmor er det selvsagt noe jeg beundrer ham for. Men han er en plaget sjel, og fortidens mørke skygger preger ham til enhver tid. Skyggene har fulgt ham hele veien til Sydney Harbour Hospital i Australia, og han har sverget på ikke å la dem slippe taket. Emily er en kriger som gjør hva som helst for dem hun er glad i. Hun er jordmor og mor, og Marco må gjøre sitt ytterste for å redde hennes ufødte barnebarn. Emily ser Marcos smerte, som han har levd med så lenge, og bestemmer seg for å redde ham. Hvis han lar henne få lov. Jeg ble begeistret for Emily og Marco og deres innsats på sykehuset, og håper at du også vil glede deg over deres felles reise.

Med de varmeste ønsker.

Fiona

Til Flo, som virkelig la sin sjel i å få meg til å være rettferdig overfor Marco. Jeg gleder meg til å samarbeide mer med deg i fremtiden.

Fi.xx

1

Marco D’Arvello gikk bortover korridoren, men stoppet på et punkt som lå badet i sollys, og kikket ned på båtene i Sydney havn. Ikke akkurat et vanlig syn fra en sykehuskorridor. Han håpet han fikk tid til å se mer av Australia før han reiste igjen, men foreløpig var kalenderen hans fullbooket med operasjoner.

Det var sånn han likte å ha det.

Han så på journalen han hadde i hånden. Urinobstruksjon hos foster. Burde være en enkel sak å fikse, tenkte han idet han dyttet opp dørene til sine midlertidige lokaler. Det var ingen stoler på venteværelset, så pasientene måtte vente inne på kontoret hans. Ingen ideell løsning, men utsikten var verd det.

– Buongiorno, Marlise.

Den innleide sekretæren hans rødmet. – God morgen, doktor D’Arvello.

– Vær så snill å kalle meg Marco. Han satte seg på hjørnet av kontorpulten og så på sekretæren over dataskjermen, fullstendig uvitende om hvilken innvirkning han hadde på henne. – Er mrs Cooper kommet?

Marlise dro inn magen og pekte på skjermen med en pent lakkert fingernegl. – Ja, hun kom for ti minutter siden.

– Bene. Han likte at folk var presise, og var sjelden forsinket selv.

Da Marco skred inn døren til kontoret sitt, glemte han både utsikten til havnen og fosterets urinproblemer. Han ble distrahert av mrs Coopers flotte frisyre.

Bellissima! Solstrålene danset i de lyse stripene i håret hennes, og rolige, smaragdgrønne øyne møtte blikket hans. Han gikk mot henne over gulvet med hånden strakt ut foran seg.

Hun reiste seg fra stolen, flyttet en liten og en stor veske over i venstre hånd og strakte deretter frem den andre hånden. To vesker? Han gav blaffen i veskene og konsentrerte seg om den velformede hånden i stedet. Den var kjølig og håndtrykket fast. Han måtte ta seg sammen for å slippe hånden hennes igjen.

Ansiktet hennes var vakkert formet, og han kunne se klokskap og sårbarhet i uttrykket hennes. Hun var eldre enn han først hadde trodd. Sannsynligvis i slutten av tjueårene eller begynnelsen av trettiårene. Det var en perfekt alder, men hvor hun hadde gjort av babyen sin, skjønte han ikke. Hun hadde imidlertid den gløden gravide alltid får.

Marco konsulterte papirene sine og ble mer og mer forvirret. Tjueseks uker? – Du hmm … ser ikke veldig gravid ut. Pokker! Kunne han sagt noe dummere enn det?

Emily Cooper blunket. Ingen hadde fortalt henne at den nye legen på obstetrikk- og gynekologiavdelingen var så flott og karismatisk. Håret hans var mørkt og litt for langt, og de fløyelsbrune øynene gjorde henne mo i knærne.

Gravid? Hun? Hvis hun bare kunne få munnen til å virke, skulle hun nok ordne opp i dette. – Jeg skal ikke ha barn.

Det var altfor lenge siden hun hadde hatt et forhold, og nå fikk de skjelvende knærne hennes den lyse ideen at det var best å sette seg. Men da hun hadde gjort det, følte hun seg som en sexhungrig dverg foran ham. Det var noe med de brede skuldrene og de store, mandige hendene. Hvis hun skulle ha sex med noen, måtte det bli med en mann som ham.

Heldigvis for henne gikk han rundt kontorpulten sin. Hun var glad for avstanden mellom dem.

– Men du er her fordi fosteret har obstruksjon i urinlederne, stemmer ikke det? For en nydelig italiensk aksent. Som sjokolade på tungen.

Marco stirret på papirene han holdt i hånden. Han kunne utføre de mest kompliserte mikrooperasjoner, men han fattet ikke hva som foregikk i kroppen hans. Ikke nok med at hormonene raste som sinte bier i hele ham; han følte seg også usigelig lettet over at mrs Cooper ikke var gravid. Det var en merkelig oppdagelse. Kanskje hjernen hans ville fungere bedre hvis de hadde kontorpulten mellom seg.

– Har du begynt uten meg, mor?

For en tosk. Han følte trang til å slå seg selv i hodet med noe hardt. Men dette var glimrende. Han kunne se likheten mellom den vordende mamma, som heller ikke så veldig gravid ut, og moren hennes. Den nyankomne gikk bort til moren og tok vesken sin.

– Jeg beklager, miss Cooper. Han smilte og rakte frem hånden. – Jeg er doktor Marco D’Arvello.

Litt motvillig tok hun hånden hans. – Vi har ikke begynt ennå, sa Marco og henvendte seg til Emily. – Jeg beklager, mrs Cooper.

– Vi heter miss Cooper begge to, sa datteren ampert. – Mor heter Emily og jeg er Annie. Barn utenfor ekteskap er en familiesvakhet.

Emily. Marco kjempet mot trangen til å stille seg mellom den krigerske virvelvinden og den stakkars moren hennes, men ble beroliget av at Emily så ut til å overse datterens utbrudd. Han hadde aldri brydd seg om å blande seg inn i familiekrangler, så hvorfor følte han seg ubekvem nå?

Han tvang seg til å konsentrere seg om den unge kvinnen. – La oss snakke om babyen din, Annie, sa han og pekte på den andre stolen. – Sett deg, du, så begynner vi.

Emily holdt tilbake et sukk og trangen til å vifte seg foran ansiktet. Kanskje hun kunne forsvinne ned i gulvet inntil rødmen hadde forlatt kinnene hennes? Hvorfor måtte datteren vise seg fra sin verste side akkurat nå? Men det var ok. Annie var emosjonell og engstelig for barnet sitt, og hun hadde vært sint helt siden oldemoren døde.

«Barn utenfor ekteskap er en familiesvakhet.» Hun kunne bare glemme å ha sex med ham etter den uttalelsen.

Hun så ironien i det hele. Fint. Nå kunne hun klare å fokusere på det som var viktig her.

Og det var bra, for de to andre hadde begynt uten henne.

– Det er tre måter vi kan utføre en operasjon på et foster på. Den ene går ut på bare å bruke en nål. Den andre er mye mer omfattende. Da utfører vi et keisersnitt, løfter ut barnet og opererer det før vi legger det tilbake i livmoren igjen.

Utrolig hva man kunne gjøre nå til dags. Emily så på ansiktet hans. Han var intens og tydelig engasjert i arbeidet sitt. Hun klarte ikke å forestille seg spenningen som måtte herske i operasjonssalen under en slik prosedyre. Måten han la det frem på, fikk det til å høres for enkelt ut.

– Sjansen for at barnet blir født for tidlig, er størst hvis vi åpner opp livmoren, og av og til lønner det seg å vente til barnet er født før vi opererer.

Annie bet seg i leppen. – Kan vi vente til babyen min er født?

– Tilfellene vurderes ut fra fosterets tilstand. Din baby er tjueseks uker gammel. Den er for ung til å bli født nå, og det nærmer seg grensen for at problemet vil forårsake permanent skade. Derfor skal vi se på et tredje alternativ.

Han reiste seg og tok frem en stor konvolutt med ultralydbilder, hengte dem på veggtavlen og satte på bakgrunnslyset. Alle tre lente seg fremover for å se på bildene. – Jeg vil anbefale en føtoskopi i ditt tilfelle. Det er som et dataspill der alt jeg gjør kan ses på en skjerm, og instrumentene er tynnere enn en blyant i diameter.

– Stilig.

– Si. Han smilte, og det smilet lyste opp hele rommet. Emily følte nesten for å finne frem solbrillene fra vesken.

Marco pekte på bildet med en finger. – Babyen din har en innsnevring i blærehalsen. Han laget en sirkel rundt det mørke feltet på bildet. – Enkelt fortalt betyr det at åpningen mellom urinblæren og urinrøret er tett, og nyrene har hovnet opp på grunn av store mengder væske. Jeg ville faktisk helst ha gjort denne operasjonen for fire uker siden, for å være sikker på at barnets nyrer ikke skulle bli skadet.

Emily følte trang til å forklare. – Vi har akkurat oppdaget at min datter er gravid, og dette er den eneste ultralyden hun har tatt. Vi fikk oss litt av et sjokk.

Litt av et sjokk var nesten å underdrive. Vantro hadde hun kunnet konstatere at datteren hadde gått i den samme fellen som hun selv, og enda verre ble det da de skjønte at Annies baby var i fare.

Emily hadde fra første stund omfavnet tanken på det nye familiemedlemmet, og nå elsket hun den lille skyggen på bildet på veggen.

– Si. Og derfor skal vi operere så snart som mulig. Jeg tror vi kan klare å redde både blæren og nyrene med føtoskopi.

Marco smilte til Annie. – Instrumentene er veldig små, så vi trenger bare å lage et lite snitt i deg. Han så på dem begge med fløyelsbrune øyne under spørrende bryn. – I morgen?

– I morgen? sa Annie med skingrende stemme. Emily ilte til og tok datterens kalde fingre i sine.

– Det går bra. Det beste for babyen er at det blir gjort så fort som mulig. Hun så på mannen som skulle holde datterens og barnebarnets fremtid i sine hender.

Profilen hans var sterk, og han hadde en ro i øynene som virket betryggende. – Tror du babyens nyrer har fått store skader allerede?

Han festet blikket sitt i hennes. Hun kunne se at han brydde seg og at han forstod bekymringen hennes.

Begge så på Annie. – Vi får vente og se. Det er vanskelig å si noe før etter operasjonen. Forhåpentligvis vil fostervannet øke når blæren får tømt seg. Det er i så fall et godt tegn.

Han så på dem begge. – Etter fødselen vil barnet bli testet for å se om noe er i veien med blæren og nyrene.

Marco så på den unge jenta for å sjekke om hun skjønte at utfallet kunne bli både det ene og det andre. De grønne øynene, like grønne som morens, stirret rett inn i hans egne. – Så operasjonen er helt trygg for babyen min?

Ah. Hun begynte å forstå. – Jeg har utført føtoskopi mange ganger, men du må være klar over risikoen ved et slikt inngrep. Det gjelder din egen bedøvelse, babyens smertelindring og faren for at du føder før tiden. Men hvis vi ikke utfører inngrepet, vil det lille barnet ditt bli født med ødelagte nyrer.

Annie svelget og nikket. – Jeg skjønner.

Kanskje han hadde vært for direkte? – Jeg sier ikke dette for å skremme deg, men jeg vil at du skal forstå at det må skje nå. Han la hånden sin på skulderen hennes.

Annie så på moren og nikket. – Ok, men jeg vil ikke vite noe mer. La oss bare få det overstått.

– Si. Han gikk bort til døren, og de to damene reiste seg. – Jeg begynner med forberedelsene med en gang. Han kikket på papirene han hadde i hånden. – Jeg har mobilnummeret ditt, Emily, og ringer så snart jeg vet når Annie må være her i morgen tidlig. Bor dere sammen?

– Ja. Emily nikket. – Hvor lenge må hun være på sykehuset?

Han klemte tankefullt sammen de perfekt formede leppene, og hun snudde seg raskt mot datteren for ikke å bli distrahert. – Faren for at fødselen settes i gang er der, så hun må være her i minst førtiåtte timer. Før dere går herfra vil legesekretæren min sørge for at Annie får en sprøyte som utvikler fosterets lunger. Og for å være på den sikre siden, gjør vi det samme i morgen tidlig før vi går i gang med inngrepet. Hvis vi allikevel må åpne livmoren, må hun bli her i bortimot en uke, la han til.

Emily snudde seg mot ham igjen, men festet for sikkerhets skyld blikket på halsen og skuldrene hans. Hun nikket. – Takk, doktor.

Marco så på Annie. – Er du sikker på at du ikke har mer du lurer på? Alt kjekkaseriet hennes var borte, og han så bare en ung mor som var bekymret for sitt ufødte barn.

– Jeg vil bare at barnet mitt skal ha det bra, doktor.

– Vær så snill, kall meg Marco. Og barnets helse er vår førsteprioritet. Bene. Vi ses i morgen.

Annie rettet ryggen og satte frem haken. – Ja, sa hun og nikket resolutt. Han kunne ikke annet enn å beundre henne. Motet hun fremviste hadde hun uten tvil arvet etter moren. – Takk, Marco.

Emily bare smilte og fulgte etter datteren. Ingen tvil om at Annie var det viktigste i denne kvinnens liv, og da var det kanskje ikke så rart at maktbalansen dem imellom virket noe uvanlig. Han så etter dem da de gikk, og måtte korrigere seg selv. Datteren var ikke så ille, hun var bare bekymret. Det ville han selv også ha vært i hennes situasjon.

Han prøvde å la være å tenke på moren, for det var det han aller helst ville. For mye, kanskje.

Men hun så ikke ut som en kvinne som begav seg inn i et lettsindig forhold til en mann som bare skulle være i Sydney i en måned.

Dessverre hadde bildet av miss Emily Cooper brent seg fast på netthinnen hans. Grønne øyne og sårbar klokskap.

*

Emily gikk på jobb den kvelden som hun hadde gjort så mange ganger før de siste seksten årene. I løpet av denne tiden hadde hun steget i gradene, og hun var nå oversykepleier på avdelingens nattskift.

Som både sykepleier og jordmor kunne hun ha kommet lenger karrieremessig, men hun hadde valgt å jobbe på nettene, for da gikk arbeidet kun ut over én person, og det var henne selv.

Dette hadde fungert på grunn av bestemoren hennes, den eneste personen som noen gang hadde elsket henne uten forbehold. Hun hadde passet på en sovende Annie mens Emily var på jobb.

Bestemoren var død nå, og Annie burde være gammel nok til å passe på seg selv. Det å skulle bli bestemor, hadde Emily nesten klart å fordøye, men hun hadde vanskelig for å svelge at datteren hadde hatt ubeskyttet sex i en alder av seksten år.

Ville det skjedd hvis hun ikke hadde jobbet om nettene? Hvem kunne vite?

Det var rolig på avdelingen, i motsetning til i hodet hennes. Hun gjorde i stand et rom for å motta en pasient som skulle overføres fra et annet sykehus.

Den nye pasienten var også Marco D’Arvellos ansvar. Skulle de få en hel invasjon av gravide med syke fostre?

Hun ristet på hodet.

– Er det noe galt? spurte Lily og tok henne på armen. Lily var hennes gode venninne og kollega.

– Nei, jeg tenker bare på det som skjedde før i dag.

– Ja, hvordan gikk Annies møte med den mystiske doktor D’Arvello? Lily hadde nettopp truffet mannen i sitt liv, en plastikkirurg, og var opptatt av at alle andre skulle finne kjærligheten også. – Jeg har hørt rykter om at han er en hjerteknuser.

Hm. Emily kunne kjenne varmen bre seg fra halsen og oppover. Heldigvis gjorde det svake lyset det vanskelig å se at hun rødmet. – Han virket veldig hyggelig. Du kan jo se selv når han kommer for å undersøke den nye pasienten.

Hun ville ikke tenke på reaksjonen sin inne på kontoret hans. – Det hadde selvfølgelig vært bedre om Annie hadde tatt en ultralyd tidligere, men jeg visste ikke at hun var gravid før i forrige uke. Sprøtt hvordan historien gjentar seg.

Den unge venninnen så på henne og ristet på hodet. – Etter min mening er ikke dette en historie som gjentar seg. Da du ble gravid, behandlet foreldrene dine deg dårlig. Det er helt annerledes denne gangen. Du blunket ikke engang, og bestemte deg for å støtte Annie fra det øyeblikket du skjønte at hun var gravid. Og det til tross for at hun ikke vil si hvem faren er.

Emily bet seg i leppen. – Hun sier det er over og at han ikke er interessert. Jeg presser henne ikke. Men nå tvinges hun til å bli bråvoksen, og barnet hennes er kanskje sykt.

Lily var kanskje ung, men hun hadde hatt en vanskelig oppvekst. Hun var tøff, og hun kunne jobbet hvor som helst på sykehuset. Hun hadde begynt som innleid vikar fra et byrå, men da hun ble tilbudt fast stilling, hadde hun valgt å jobbe på fødeavdelingen.

Lily visste hvor sterk en kvinne kunne være hvis hun måtte. – Mange unge jenter klarer seg utrolig godt, selv de som har syke barn. Jeg klarte meg bra, og det gjorde du også. Du gikk på med krum hals og hodet høyt hevet. Annie vil klare seg. Og hvis barnet hennes er som dere to, så har vi med en skikkelig tøffing å gjøre.

Emily trakk pusten dypt. Hun skulle virkelig ønske at Lily hadde rett. Hun klemte venninnens skulder. – Takk skal du ha, men jeg beklager. Jeg burde ikke ta bekymringene mine med på jobb.

Lily ristet på hodet og smilte medfølende. – Hvor skulle du ellers få luftet tankene dine? Jeg er glad for å kunne stille opp for deg, og det minner meg på at vi bør ta en kaffe sammen i løpet av uken. Evie vil også gjerne være med.

Emily nikket. – Men det er en ting til, sa hun og strøk noen hårstrå bort fra ansiktet. – Annie vil gjerne ha en babyshower.

Begge så opp ved lyden av en rullestol som nærmet seg. – Det høres ut som om den nye pasienten er på vei, sa Emily.

Kvinnen i rullestolen så enda yngre ut enn Annie, og de to sykepleierne vekslet medfølende blikk.

– Hei. Du er June, ikke sant? sa Emily og smilte til den vettskremte unge kvinnen. – Jeg hører at du venter tvillinger?

June nikket. – Det er det legen sier i hvert fall. Jeg har det ikke så ille, selv om jeg er svær som en låvedør, la hun til med et smil. Men så bleknet smilet. – Det kommer vel til å gå bra med babyene mine?

– Vi skal gjøre det vi kan for å stoppe riene, og som min kollega her pleier å si, babyer er noen tøffe små skapninger.

Portøren rullet den unge kvinnen inn på det ferdigstilte rommet, og da hun reiste seg, ble den digre magen enda mer synlig. Plutselig ble hun stående helt stille, og det var tydelig at hun fikk en ri. Emily la hånden på magen hennes og kjente at muskulaturen strammet seg. – Du har veldig kraftige rier. Jeg vil si at du takler det fint.

June pustet ut og slapp fra seg et dypt sukk da rien var over. – Jeg deltok på et helgeseminar som skulle lære deg å få en mer behagelig fødsel. Moren til en venn av meg holder slike seminarer, og de er virkelig lærerike.

– Jeg har hørt at de seminarene skal være bra. Jeg må få nummeret av deg senere, så jeg kan gi det til datteren min. Emily hjalp June opp på vekten. – Hvis vi er heldige, klarer vi å få deg veid og opp i sengen før den neste rien kommer.

June ble stående og svaie på vekten, og prøvde å se hva den viste. – Jeg visste ikke at babyer var så tunge.

Emily noterte resultatet med et smil. – En stor del av magen din er væske, det er ikke bare babyer.

June så bort på henne. – Ultralyden viste at den ene babyen er større enn den andre.

Ikke særlig gunstig med tvillinger, tenkte Emily. – Det er derfor den nye legen skal undersøke deg. Nå må vi få deg opp i sengen og gjøre deg klar.

June så på klokken på veggen. – Kommer han nå? Det er jo over midnatt.

– Leger jobber til alle døgnets tider, og denne legen er spesialist på tvillinger som har forskjellig størrelse.

– Å, sa June og lente seg bakover i sengen mens hun pustet seg rolig gjennom den neste rien.

– Jeg har en pille her som vil få riene til å roe seg litt mens vi venter på legen. Den blir også brukt som blodtrykksmedisin, så jeg må sjekke blodtrykket ditt før du tar den, informerte Emily.

Hun festet blodtrykksmåleren til pasientens arm og pumpet den opp. Blodtrykket var heldigvis normalt. – Jeg sjekker det igjen om en halv time, og hvis det fremdeles er normalt, gir jeg deg enda en pille hvis riene ikke er blitt svakere.

Emily gjorde seg ferdig med journalen mens June slappet litt av, da de hørte en ny stemme i rommet. – Her er de, doktor D’Arvello, sa Lily som viste vei.

Hun veivet og vinket bak ryggen til legen, og Emily måtte bite seg i leppen for ikke å bryte ut i latter.

– Hei! Øyebrynene hans hevet seg idet han gjenkjente Emily. Han stirret på navneskiltet hennes. – Sykepleier Cooper?

– Doktor, sa Emily og nikket. Han så mindre velstelt ut enn han hadde gjort tidligere på dagen. Etterveksten på haken var mørk og piggete, og håret hans gled ustanselig ned i pannen. Men det gjorde ham ikke mindre attraktiv. Snarere tvert imot.

– Og dette er June som venter tvillinger, sa han og snudde seg mot en særdeles avslappet vordende mor. Han tok henne i hånden. – Jeg heter Marco D’Arvello. Gratulerer. Han trakk bort en stol og satte seg ved siden av sengen, som om han hadde all verdens tid til å prate med June.

Han hadde vært på jobb siden tidlig på morgenen, og allikevel behandlet han June på den måten. Emily likte det. Nå trengte hun egentlig ikke å like mer ved den mannen, men hun var glad på Junes vegne.

June pustet seg gjennom nok en ri, men denne varte bare i tjue sekunder. Marco rynket pannen bekymret. – Er det fremdeles fare for at hun føder?

– Den rien var svakere etter kun en dose med nifedipine.

– Flott. Han smilte til June. – Babyene dine har det bedre der inne i denne fasen av svangerskapet, så vi håper at riene skal stoppe. Jeg har sett på bildene fra ultralyden, June, og tvillingene dine har et problem som jeg tror jeg kan hjelpe dem med.

June rettet seg skuldrene. – Hva slags problem?

Marco smilte. – Jeg liker en kvinne som går rett på sak. Emily registrerte det han sa, men prøvde å glemme det.

– Babyene dine deler en morkake. De bruker hver sin del, men problemet er at en ekstra blodåre i morkaken forsyner det ene barnet. Da får den babyen nesten all næringen og alt oksygenet, mens den andre får for lite.

– Er det farlig? June var så fokusert at Emily hadde lyst til å klemme henne.

– For den som får for lite, kan det absolutt være det.

June så bort på Emily og tilbake på Marco igjen. – Du sa at du kunne hjelpe?

Han nikket. – Jeg kan operere deg med et tynt, lite instrument som jeg stikker inn i livmoren gjennom mellomgulvet ditt. Vi bruker en liten laser, og så kutter jeg av den ekstra blodåren.

June sperret opp øynene. – Skal du bruke laser på babyene mine? Har du gjort denne type operasjon før?

– Mange ganger. Han smilte, og Emily ble beroliget bare ved å se på ham. – Jeg kan love deg at jeg kommer til å være uhyre forsiktig, sa han og smilte igjen. – Det kan gå riktig ille hvis vi ikke ordner denne blodåren snarest mulig.

Han er ganske flink til å berolige pasientene, tenkte Emily, men June var vettskremt, så hun ville gjerne bidra med det lille hun kunne. – Det høres ut som science fiction, gjør det ikke?

Hun gestikulerte mot Marco. – Doktor D’Arvello er gjestekonsulent hos oss for tiden, og han er spesialist på denne type operasjoner. Han er her for å lære våre obstetrikere og kirurger teknikkene sine.

June rynket brynene. – Så det er du som er eksperten?

– Si. Marco nikket.

– Så du tar ikke imot babyer? Du bruker bare laser på dem? spurte June og så spørrende på ham.

Han smilte et stort smil, og de hvite tennene hans ble godt synlige. Måten leppene hans kurvet seg på, fikk Emily til å ville smile også. – Jeg tar ofte imot babyer, sa han. – De fleste fødsler forløper heldigvis helt normalt, og det er alltid en glede å være til stede når det skjer. Han kikket bort på Emily. – Er du ikke enig?

– Selvfølgelig. Emily lurte på om han virkelig tok imot barn som ble født på normalt vis. Ved SHH ble obstetrikeren bare tilkalt hvis det oppstod komplikasjoner, eller hvis privatpasienter ba om det. Men kanskje det var annerledes i Italia.

June hadde fått tenkt litt på saken, og nikket. – Hva skjer nå?

– I kveld gir vi deg en ny dose som påvirker lungene til babyene dine, i tilfelle vi ikke klarer å stoppe fødselen. Han så på Emily som nikket samtykkende. – Og du får verken spise eller drikke noe før etter operasjonen i morgen.

June bet seg i leppen da det gikk opp for henne at operasjonen var nært forestående. – Når kommer de og henter meg?

– Rett etter frokost. Han smilte. – Den frokosten du ikke får.

Hun sukket høylytt, og Emily fikk lyst til å ta henne i armene sine og gi henne en bamseklem. Hun virket så modig, til tross for at hun tydeligvis var veldig engstelig. – Takk skal du ha, doktor.

Marco så mysende på henne. – Du har virkelig en mors mot. Vil du ha noe å sove på i kveld? Sykepleier Cooper kan gi deg noe som får deg til å slappe av.

– Nei, takk. Jeg går ut fra at jeg ikke kommer til å gjøre annet enn å sove i morgen, så jeg får ta det igjen da.

Marco reiste seg. – Bene. God natt, da. Han fanget blikket til Emily. – Kan jeg få to ord med deg?

Emily nikket. – To sekunder bare. Hun smilte til June. – Jeg er straks tilbake. Vil du ha noen slurker av vannet ditt før jeg tar det fra deg for godt?

June drakk nesten halve glasset med vann før hun gav det til Emily, som tok glasset med seg og gikk ut til Marco.