Maureen Child

Elsk din fiende

Oversatt av

Ann Mari Thorhus

Familien Kings medlemmer havner stadig i nye kjærlighetsaffærer. Nå kommer ytterligere fem bøker om Californias konger, og dette er den første av dem.

Kjære leser!

Jeg har alltid likt tanken på å eie en juletreskog. Tanken på å være omgitt av julens magi hele året appellerer til meg. Men jeg har dessverre ikke grønne fingre. Derfor henga jeg meg til drømmen ved å skape en heltinne som lever på Angel Juletrefarm. Ivy Holloway er en optimistisk og glad jente, og hun er fast bestemt på å gjøre juletrærne sine til en lønnsom forretning året rundt.

Det eneste problemet er den nye naboen, Tanner King. Han designer dataspill og jobber hjemme, så han trenger fred og ro. Han kjøpte eiendommen ved siden av juletrefarmen så han ikke behøvde å bry seg med støy og trafikk i mer enn to måneder av året. Derfor er han lite glad for å oppdage at Angel Juletrefarm har utvidet til også å dekke brylluper, fødselsdagsselskaper og andre begivenheter.

Ivy må finne en måte å lære denne grinebiteren å like julen på, før klagene hos sheriffen sørger for at hun mister juletrefarmen som hun er så glad i.

Hilsen

Maureen

Til Kate Carlisle og Jennifer Lyon.

Takk for alle e-poster og telefoner, samt latter.

Dere er verdens beste venner!

1

– Hei, jeg er den nye husholdersken.

Tanner King så opp og ned på den unge kvinnen, på de frodige kurvene, det hjerteformede ansiktet og de fyldige leppene. Hun var et sted sist i tjueårene, med langt, blondt hår som falt nedover skuldrene. En gul t-skjorte og falmede jeans fremhevet kroppen og bena hennes. De lyseblå øynene glitret, og når hun smilte, hadde hun et smilehull i venstre kinn.

Det rørte seg i kroppen hans, og han ristet på hodet, både på grunn av henne og den fysiske responsen på henne. – Nei, det er du ikke.

– Hva? Hun lo, og lyden av latteren hennes gled over ham og sendte et støt av hete gjennom kroppen, så fort at han måtte tenke på hvor lenge det var siden sist han hadde vært sammen med en kvinne.

– Nei, du er ingen husholderske, gjentok han hoderystende.

Hun trakk på et av de blonde øyenbrynene. – Og det vet du fordi …

– Du er ikke gammel nok, for det første.

– Ikke det? Jeg kan forsikre deg om at jeg er gammel nok til å gjøre rent i et hus. Hva hadde du ventet deg? Mrs Doubtfire?

Han tenkte på den gamle komedien med en mann utkledd som en rund og aldrende kvinne. – Ja.

– Beklager å måtte skuffe deg. Hun smilte bredt, og smilehullet viste seg igjen.

Men hun hadde ikke skuffet ham. Det var det som var problemet. Det var ingen ting ved denne kvinnen som var skuffende. Bortsett fra at han absolutt ikke kunne ansette henne. Han trengte ikke slike forstyrrelser som denne kvinnen representerte.

– La oss begynne på nytt. Hun rakte frem hånden. – Mitt navn er Ivy Holloway, og du er Tanner King.

Det tok litt tid før han tok imot hånden hennes, og han slapp den like fort. Han likte ikke det elektriske støtet som raste oppover armen hans da han rørte ved henne. Det var bevis nok på at dette ikke var lurt. Ingen ting hadde gått som det skulle da han flyttet inn i det som skulle ha vært hans perfekte hus for to måneder siden. Han burde ikke egentlig være overrasket over det siste tilbakeslaget.

Solnedgangen la skygger over dalen, skumringen gikk langsomt over til mørke, og det myke, blonde håret hennes løftet seg i den svake brisen som kom ned fra fjellene. Hun holdt øye med ham som om han skulle være fra Mars, og han kunne ikke klandre henne.

Det var dette som skjedde når en mann som søkte fred og ro flyttet til en småby hvor alle visste alt om alle. Han var ikke i tvil om at hele Cabot Valley var nysgjerrig på ham. Men han var ikke ivrig på å tilfredsstille denne nysgjerrigheten. Han var kommet hit for å finne litt fred og ro, for å kunne arbeide uten at noen forstyrret ham.

Men slik gikk det ikke. Han så utover mot grensen av tomten sin, der juletrefarmen begynte og spredte seg så langt øyet kunne se. Det så fredelig og vakkert ut, men det var noe helt annet i virkeligheten. Frustrasjonen i ham bruste opp, før han anstrengte seg for å fortrenge den igjen.

– Hør her, sa han og flyttet seg for å stenge døråpningen med en hånd mot karmen. – Jeg er lei for at du måtte kom hit, men du er ikke akkurat det jeg tenkte meg. Jeg skal gjerne betale deg for den bortkastede tiden din.

I Tanners erfaring var folk, spesielt kvinner, alltid villige til å la seg betale for sin tid. Tidligere kjærester fikk diamantarmbånd, og husholdersker som ikke holdt mål, fikk en sjekk. Ingen klaget.

– Hvorfor skulle du betale meg når jeg ikke har gjort noe ennå?

– Fordi dette ikke er lurt.

– Du trenger ingen husholderske? Hun la armene over kors under brystene, og han kunne ikke overse dem. De var runde og fyldige, og den øverste delen av dem var synlige over t-skjorten. Han kunne ikke unngå å legge merke til dem.

– Selvfølgelig gjør jeg det.

– Og advokaten din hyret meg til jobben. Hva er problemet?

Problemet, som han sa til seg selv, var at han ikke hadde vært spesielt detaljert da hans beste venn og advokat, Mitchell Tyler, tilbød seg å hyre en husholderske til ham. Det var Tanners egen feil at han ikke hadde sagt fra til mannen at han ville ha en kvinne som var gammel, stillferdig og langt over den alderen hvor hun kunne virke fristende på ham.

Tanner var allerede forsinket i arbeidet, på grunn av alle forstyrrelsene rundt seg. Han trengte ikke enda en i nærheten av seg hele tiden. Og Ivy Holloway ville ubetinget være nok et uromoment. Der han sto i sine egne tanker, smatt hun under armen på ham og inn i huset før han kunne stoppe henne. Den eneste måten å få henne ut på, var å løfte henne opp og bære henne ut. Hun var liten nok til at han kunne slenge henne over skulderen og bære henne ned på plenen på et øyeblikk. Men som om hun leste tankene hans, vandret hun videre inn i stuen. Der stoppet hun og snudde seg langsomt rundt for å se på alt.

– Dette er et utrolig sted.

Han fulgte blikket hennes. Huset var bygd av mørkt tre og med store glassflater som ga utsikt til juletrærne som hadde plaget ham slik de siste to månedene. Stuen var enorm, møblert med digre sofaer og dype lenestoler i grupper som stort sett aldri ble brukt. Peisen var av stein fra elven og stor nok til at Tanner kunne stå oppreist i den. Meterhøye bokhyller løp rundt alle veggene som et panel, og på det honningfargede, bonede parkettgulvet sto det blanke bord. Det ville ha vært perfekt, hvis det ikke var for …

– Folk har vært veldig nysgjerrige på å få se dette huset fra innsiden, bemerket hun. – Helt siden du kjøpte det og begynte med oppussingen, har hele byen vært interessert.

– Sikkert, men …

– Det er forståelig, la hun til og sendte ham et raskt blikk. – Det sto jo tomt i årevis før du kjøpte det, og det så langt fra slik ut.

Det visste han. Hadde han ikke brukt en formue på håndverkere for at de skulle gjøre to års arbeid på ti måneder? Han hadde visst nøyaktig hva han ville, og en fetter av ham som var arkitekt, hadde tegnet planene. Tanner hadde vært grundig. Han ville ha dette stedet som et tilfluktssted. Hans rolige havn i verden, trygg og uangripelig. Nå snøftet han oppgitt over hvor fort planen hans var gått i vasken.

– Hvor er kjøkkenet? spurte hun og avbrøt tankene hans igjen.

Han pekte. – Der ute, men … Det var for sent, hun var allerede forsvunnet. Støvelhælene hennes klakket mot tregulvet. Tanner måtte bare følge etter henne. Han slet blikket løs fra den runde baken hennes.

– Milde himmel, hvisket hun overveldet. Kjøkkenet var også enormt.

De kremfargede veggene og de gylne eikedørene gjorde det lyst og vennlig. Benkeplatene var av lys granitt, og under det brede vinduet ut mot bakhagen sto en stor, robust vask fra et bondehus. Selv i skumringen var hagen bak huset imponerende, med klipte trær og busker, og sene sommerblomster i sterke farger.

– Det kommer til å føles som en ferie å lage mat her, mumlet hun og sendte ham et fort smil. – Du skulle se mitt kjøkken. Nesten ikke arbeidsplass, og kjøleskapet er eldre enn meg.

Hun gikk bort til kjøleskapet hans og åpnet det. Hun okket seg over all plassen i det, men så rynket hun pannen og spørrende på ham. – Øl og salami? Er det alt du har?

– Det er skinke også, sa han defensivt. – Og egg.

– To stykker.

– Fryseren er full, påpekte han, selv om han ikke skjønte hvorfor han skulle forsvare seg overfor henne. – Jeg er ikke fullstendig hjelpeløs.

Hun sendte ham et blikk som tydet på at han var et tilbakestående barn. – Dette fantastiske kjøkkenet, og så bruker du det bare til å putte ferdige middager inn i mikrobølgeovnen?

Tanner skulte. Han hadde hatt det travelt. Dessuten hadde han planer om å lage mat, eller hyre noen til å gjøre det. En dag.

Hun ristet på hodet og lukket kjøleskapet igjen. – Jeg kan handle for deg.

– Jeg kan kjøpe min egen mat.

– Ja, det blir du nødt til, nikket hun rolig. – Men jeg skal sette opp listen, siden du tydeligvis ikke har noe anlegg for det.

– Ms Holloway, sa han oppgitt.

Hun veivet med hånden. – Kall meg Ivy, det gjør alle.

– Ms Holloway, gjentok han demonstrativt og så henne trekke på et øyenbryn igjen. – Jeg har allerede sagt at du ikke kommer til å passe her.

– Og hvordan vet du det? Hun strøk hånden over granitten som om hun kjælte med den. – Jeg kunne være glimrende, den beste husholderske i verden. Du kunne i det minste prøve meg før du bestemmer deg.

Jo, han ville gjerne prøve henne, tenkte Tanner. Men ikke på den måten hun mente. Han kjente duften av henne fra den andre siden av den sentrale øya. Hun duftet av sitron, og han trakk uvilkårlig pusten dypt for å få med seg mer av den.

Hvis han hadde Mitchell her, var han redd han ville gi sin gamle studiekamerat et knyttneveslag midt i fleisen. I årevis hadde Mitchell og hans kone Karen prøvd å få Tanner til å finne seg en pen pike og slå seg ned med henne. De hadde holdt middagsselskaper med overraskende gjester. De hadde holdt fester med flere ukjente kvinner. Alt sammen forsøk på å få ham ut av skallet. Problemet var bare at han ikke tenkte på livet sitt som et skall. Han hadde brukt mange år på å bygge opp et forsvar, og han hadde ikke til hensikt å slippe noen innenfor det. Han hadde venner. Han hadde søskenbarn og halvbrødre. Han trengte ingen andre. Men det var nytteløst å si det til gifte venner. Det var som om de alle sammen ville at han skulle være i samme båt som dem. Mitchell kom til å bli permanent skuffet når det gjaldt Tanner. Men han ga seg ikke.

Ivy Holloway var bevis godt nok på det. Mitchell hadde antagelig bestemt seg for at hun var den beste måten å få Tanner engasjert i det som foregikk rundt ham på. Men det ville ikke lykkes ham.

– Saken er, sa han før kroppen hans kunne overtale hjernen, – jeg jobber hjemme i løpet av natten, og jeg sover om dagen. Eller jeg prøver på det. Med all støyen rundt det han hadde trodd var et fredelig sted på landet, ble det stadig vanskeligere å få sove. – Så jeg kan ikke ha noe bråk mens jeg jobber, og jeg …

– Hva gjør du? Du sier at du arbeider hjemme. Hun lente albuene på benkeplaten og hvilte haken i hendene. – Så hva gjør du? De blå øynene var skarpe og festet på ham.

– Jeg designer dataspill.

– Å? Har du laget noen som jeg kjenner?

– Det tviler jeg på. Han visste at spillene appellerte mer til unge menn enn til kvinner. – Jeg lager ikke mote- eller treningsspill.

– Jøss, sa hun lavt. – Det lyder nedlatende.

Ja, det gjorde det. Men han hadde ikke ventet at hun skulle reagere på det. – Det er bare …

– Du kan prøve meg.

– OK, sa han utfordrende. – Det siste jeg har laget, er Mørke Druider.

– Du sier ikke det. Hun gjorde store øyne. – Det er flott, jeg elsker det spillet. Og bare så du vet det, jeg er Master Sage av niende grad. Hun så stolt på ham.

Tanner ble interessert på tross av alt. Han så vurderende på henne, han visste nøyaktig hvor vanskelig spillet hans var, og det var imponerende å nå til niende grad. – Hvor lang tid tok det deg?

Hun trakk på skuldrene. – Seks måneder, men til mitt forsvar må jeg si at jeg bare spilte om kvelden. Hva arbeider du med nå? Kan jeg spørre om det, eller er det en hemmelighet?

Seks måneder? Hadde hun scoret så høyt på et halvt år? Han fikk e-post fra folk som klaget over at han hadde gjort spillet for vanskelig, siden de bare nådde tredje grad på over et år. Han hadde nesten glemt at det var meningen å bli kvitt henne. Hun var mer enn vakker, hun var oppvakt også. Det var en farlig kombinasjon. Han måtte hindre seg i å snakke om det han arbeidet med nå, og det hinderet han hadde møtt i går kveld. Hvis hun var så god, kunne han kanskje prøve noen ideer på henne. Men han fortrengte den tanken med en gang. Han trengte ingen medarbeider. Hun holdt ham faktisk borte fra arbeidet. Han sto der og snakket med henne, når han egentlig skulle være ovenpå, begravd i middelaldermystikk. Det beviste bare at hun distraherte ham.

– Hemmelig, antar jeg. Hun tydet uttrykket hans. – Det er greit. Du kan jo bare gå og jobbe, så skal jeg ta meg av ting her.

– Jeg tror ikke …

– Du trenger en hushjelp, avbrøt hun bestemt. – Og du trenger absolutt noen som kan lage mat til deg. Jeg trenger de ekstra pengene, og jeg skal være så stille at du ikke kommer til å merke at jeg er her. Hvorfor ikke gi meg en sjanse?

Hun ville ikke gå uten diskusjon, og det hadde han ikke tid til. Det virket lettere å si seg enig, så han gjorde det. – Ja vel. Jeg er ovenpå. I arbeidsrommet mitt, tredje dør til venstre.

– Greit. Hun snudde seg og begynte å åpne skapdører, mens hun mumlet for seg selv. Tanner ville snakke med Mitchell og få ham til å si henne opp, så fort som mulig. Men hun hadde allerede glemt at han var der, mens hun noterte på en blokk hun hadde funnet i en skuff. Hun nynnet for seg selv, og det fikk ham til å sette seg i bevegelse. Dette ville aldri gå bra. Han ville la henne få denne kvelden, men i morgen måtte hun forsvinne.

Hun så ikke engang opp da han gikk ut av kjøkkenet.

*

Så snart han var gått, lente Ivy seg mot kjøkkenbenken. – Det gikk jo bra, mumlet hun ut i det tomme rommet. Hun hadde irritert ham, helt fra begynnelsen. Men for å være rettferdig, hadde han allerede vært sint fra det øyeblikket han åpnet døren for henne. Hvis hun ikke hadde vært så rask på foten, ville hun ikke ha kommet inn i huset.

Men hun hadde klart det. Hun måtte ha denne jobben som hushjelp hos ham. De ekstra pengene ville hjelpe godt, med alt det hun prøvde å gjøre hjemme akkurat nå. Men det var ikke den virkelige grunnen til at hun var her, på fiendens område. Det hørtes merkelig ut. Hun hadde aldri hatt en fiende før. Men hun hadde det nå. En rik og mektig sådan. Men hun skulle gjerne ha visst på forhånd at mannen var så kjekk. Tanner King skulle ha hatt en advarsel tatovert på pannen. Mer enn seks fot av muskler og lange ben. Mannen fikk hormonene hennes til å sprudle vilt, hun var klam i håndflatene og det vred seg i magen. Fra han åpnet døren, hadde hun følt seg som om hun sto midt oppe i et jordskjelv.

De mørkeblå øynene, det tykke, mørke håret som rakk ned til skjortekragen, de brede skuldrene og den smale midjen, alt sammen fikk det til å sitre i henne. Og det var noe annet hun heller ikke hadde regnet med. Hvis hun skulle arbeide for denne mannen, kunne hun ikke gå rundt i en konstant tilstand av opphisselse.

– Kanskje bestefar hadde rett, mumlet hun fremfor seg og husket hvordan han hadde prøvd å snakke henne ut av denne planen. Det var for sent nå. Hun gikk bort til det høye skapet, som viste seg å være et spiskammer. Hyllene var nesten tomme, så Tanner King var heldig som ikke hadde sultet i hjel på de to månedene han hadde vært her.

Men det virket som om alt han gjorde, var å lage dataspill og ringe sheriffen for å klage over henne. Hun lukket øynene og trakk pusten dypt før hun slapp luften ut igjen. Det var selvfølgelig derfor hun var her. Dagen før hadde sheriff Cooper kommet innom nok en gang, for å fortelle henne at han ikke visste hvor lenge han kunne holde Tanner King stangen.

Hun lukket døren og lente seg mot den. Det store kjøkkenet var imponerende, men tomt. På en måte som eieren. Hva slags mann kunne skape seg et slikt hus og la det være så ubrukt?

Det var det hun måtte finne ut av. Hun ville bare forstå ham. Og hun ville få ham til å forstå henne og dette stedet han hadde flyttet til. Før han ødela alt.

Det ville ikke bli lett, men hun var ikke født i en familie av tapere. Når hun hadde bestemt seg for noe, skulle det mye til for å få henne til å skifte mening. Her var hun, og her ble hun til hun hadde hjulpet Tanner King til å få øynene opp.

Hun var litt nervøs overfor det hele. Det ville ikke bli lett å late som om hun bare var en vanlig hushjelp. Hun var en elendig løgner. Men hun behøvde ikke å lyve, heller. Det var mer å unnlate å si ting, og det var vel ikke så ille, hvis det tjente en høyere hensikt. Hvor mange hadde prøvd å trøste seg med det argumentet?

Hun sukket og ønsket at alt var annerledes. Men det hjalp ikke til å forandre på ting. Og hun hadde satt spillet i gang med å gjøre sitt første trekk, så hun kunne ikke gjøre noe annet enn å fortsette. Her var hun, og hun ville gjøre den jobben hun var kommet for å gjøre.

På den ene eller den andre måten ville Tanner King oppdage at han hadde møtt sin likemann. Eller kvinne.

2

– Jeg sier bare at en mann skulle slippe å tenke på julen midt i august.

– Nettopp, svarte en lattermild stemme i den andre enden. – Nå høres du ut som en av disse tullingene som kjøper seg et hus ved siden av en flyplass og klager over støy.

Tanner skulte ut av vinduet på juletrærne som grenset til eiendommen hans. Om kvelden så det fredelig ut. Duften av nåletrær drev inn gjennom vinduet, og han rynket pannen. Slik det så ut nå, var det vanskelig å tenke seg hvor støyende det var om dagen.

– Hva er poenget?

– Poenget, svarte fetteren hans med en liten latter, – er at du visste at den juletrefarmen var der da du kjøpte huset for et år siden. Det er ingen vits i å sutre over det nå.

– For det første, sa Tanner, – jeg sutrer ikke. For det andre, hva er vitsen med en juletrefarm som er åpen hele året? Ingen nevnte noe om det da jeg kjøpte dette stedet.

Men han hadde selvfølgelig ikke spurt, heller. Til sitt eget forsvar mente han at ingen andre ville ha gjort det, heller. Han hadde kjøpt stedet for over et år siden, og han hadde ikke tenkt mye på naboen, bortsett fra at det var fint å se trærne fra vinduene. Juletrefarm hadde med julen å gjøre, ikke sant? I det minste var det slik det var ment å være. Han ristet på hodet og stirret ut på trærne mens fetteren fortsatte å snakke i telefonen.

Han hadde flyttet hit for to måneder siden, etter at arbeidsgjengen hadde brukt ti måneder på å pusse opp. Da han endelig kunne flytte inn, hadde han gledet seg til stillhet og ro. Hvem ville ikke ha regnet med det, med en juletrefarm som nærmeste nabo? Men i stedet hadde han brukt de siste to månedene på å betrakte en rad av besøkende til Angel Juletrefarm.

Bortsett fra naboene, var huset akkurat det han ønsket seg. Glass og tre og omgitt av nesten fem mål tomt, hvor han hadde nok av alburom og privatliv. I hvert fall hadde han trodd det. Fra vinduet i andre etasje hadde han en praktfull utsikt. Trær som strakte seg mot horisonten. Men det var ikke trærne han hadde problemer med. Det var eierens forretningssans. Angel-familien som eide stedet, hadde funnet på å gjøre det til helårsprosjekt.

Nesten hver helg var det brylluper der, det var piknikplasser, rideturer og bursdagsselskaper for barn. Alt sammen resulterte i en endeløs strøm av biler som raste opp og ned den smale veien foran eiendommen hans. Angels juletrefarm var blitt en pest og en plage for ham. Men det var ikke det verste. Det verste var musikken som kom fra høyttalerne som var festet på telefonstolpene. Julemusikk. I august. Det var stekende hett utenfor, men Tanner var nødt til å høre på «White Christmas» hver dag. Når han prøvde å sove.

– Du kunne jo vurdere å gi opp denne vampyrtilværelsen og sove om natten som folk flest, sa fetter Nathan.

– Jeg prøvde det da jeg kom hit, mumlet Tanner og snudde seg for å stirre på dataskjermen sin på skrivebordet. – Men du kan jo prøve å arbeide med et middelalderspill mens du hører «Bjelleklang» i ett kjør.

Nei, det eneste fornuftige hadde vært å arbeide om natten, tenkte han og husket at det var en sexy ung kvinne i huset hans. Hvordan skulle han konsentrere seg om arbeidet når han visste at hun var der nede?

– Glem at jeg sa det, sa Nathan. – Jeg vil heller at du skal være grinete, men få spillet ditt ferdig i tide. Hvordan går det, forresten?

Det var derfor fetteren hadde ringt. Tanners firma, King Games, var i partnerskap med Nathans firma, King Computers. Det nye spillet til Tanner skulle inkluderes i programmene til alle nye PC-er fra King. Det var en svær sak. Hvis Tanner kunne bli ferdig i tide.

Men takket være juletrefarmen, og Ivy Holloway, virket det mer og mer usannsynlig.

Han var riktignok nesten ferdig, det meste av grafikken var gjort for flere måneder siden, og programmererne hadde kodet det. Nå holdt han på med de siste detaljene i historien og grafikken, men han lå etter skjema. Han kunne ha overlatt det til hvem som helst av programmererne som arbeidet for ham. Men selve designen av spillene var det han likte best. Og dette spillet var for viktig til at han kunne stole på at noen andre ville gjøre det slik han ville ha det.

Dessuten måtte jo et King-spill lages av en King.

– Jeg støtte på et problem i går, sa han.

– Men vi har produksjonen planlagt til neste måned.

– Takk, jeg har faktisk en kalender. Jeg trenger ikke påminnelser.

– Jeg bare sier det. Hvis vi vil ha disse spillene klare til julesalget, må du få det ferdig i tide. Nathan pustet ut. – Som det er, har vi hastverk med produksjonen. Vi tåler ikke noen forsinkelser, Tanner.

– Det blir ferdig. Men ikke snakk om julen til meg. Eller om vakre blondiner, for den saks skyld. Han lot være å si noe om Ivy. Han trengte ikke å høre erting fra fetteren. Nathan var en beryktet skjørtejeger. Han hadde hatt flere kvinner i sitt liv enn han hadde tall på. Hvis han fikk vite hva Mitchell hadde funnet på denne gangen, ville han aldri bli ferdig med det. Dessuten kom hun ikke til å bli her lenge.

– Hør her, jeg har et møte om et kvarter med distributørene. Jeg skal snakke om dette spillet og den nye PC-en, så la oss holde kursen.

– Slapp av, Nathan, jeg vet hvor viktig dette er. For oss begge to.

Hans eget firma med video- og dataspill var mer vellykket enn han hadde våget å drømme om. Tanner hadde bygd det opp til en verdenssuksess, og samarbeidet med fetteren kom bare til å øke salget og populariteten. Det var slik han ville ha det. Han behøvde bare å konsentrere seg.

Og holde tankene borte fra kvinnen der nede.

*

To timer senere var varene levert fra byen, og det meste var ryddet på plass i et utall av skap. Ivy hadde forelsket seg fullstendig i Tanner Kings hus. Spesielt i kjøkkenet. Hun var glad i sitt eget hjem. Det gamle viktorianske huset som hun hadde vokst opp i, hadde masser av karakter. En del av det var av den gretne sorten, men hun elsket det allikevel. Det var minner i hver liten del, og hun ville ikke bytte det bort for alt i verden. Men hvis hun ble nødt til det, ville hun ha tatt Tanners hus øyeblikkelig.

– Her har mannen et kjøkken som man kan dø for, og så holder han seg ikke med noe annet enn øl og snacks. Ikke rart at han trenger hjelp, mumlet hun ut i luften.

Det var naturlig at hun snakket med seg selv, for huset var så stille at det nesten var litt nifst. Hun skjønte ikke hvordan han kunne jobbe i en slik atmosfære, eller hvordan han kunne finne opp et så innviklet spill fullt av humor og magi, når han arbeidet alene om natten.

Ivy likte mennesker. Hun trivdes med å være i sentrum av det som skjedde, være en del av livet. Hun våknet ved daggry og mislikte å måtte legge seg for å sove, siden det var så mye hun ville gjøre. Hun hadde så mange planer og drømmer, og det kjentes som om hun aldri hadde tid nok til alt sammen.

Derfor ble det enda vanskeligere å forstå en mann som Tanner King, som valgte å stenge seg inne. Hvordan kunne noen leve slik? I to måneder hadde Tanner King bodd i Cabot Valley, hvor ikke en sjel kjente ham. Ikke engang Merry Campbell, som var kjent for å kunne finne ut av livshistorien til hvem som helst over en kopp kaffe. Men mannen hadde selvfølgelig ikke reist inn til byen og oppsøkt Merrys butikk.

Så vidt Ivy visste, hadde han ikke vært i byen en eneste gang siden han flyttet inn i dette feilfrie, fantastiske palasset. Han fikk varer levert, og ellers unngikk han alle kontakter med andre.

Nei, ikke alle. Han hadde brukt atskillig tid sammen med sheriffen i Cabot Valley. Han hadde lagt inn minst et dusin klager på juletrefarmen i de siste to månedene. På trafikken, på støyen, musikken og menneskene.

Man skulle tro at han hadde bedre ting å foreta seg. Men han hadde flyttet inn her og øyeblikkelig prøvd å forandre alt slik at det passet ham. Det kom bare ikke til å fungere. De skulle ikke endre seg for å gjøre Tanner King til lags, og jo før hun kunne få ham til å innse det, desto bedre. Men først måtte hun få ham til å like henne. Hun måtte bli hans venn og presentere ham for alle her. La ham se at Angel juletrefarm var en viktig del av samfunnet.

Derfor virket det som en god begynnelse å lage mat til ham. Hun åpnet ovnsdøren, tok ut det nystekte brødet og la det til avkjøling. Deilige dufter fylte luften mens hun rørte i suppen. Den luktet godt, selv om den var av den hurtige typen. Ingen posesuppe, men ikke helt hjemmelaget heller. Med det ferske brødet til, var hun sikker på at det ville bli et bedre måltid enn noe han kunne ha laget selv.

Moren hennes pleide å si at ingen mann kunne motstå varm suppe og et varmt smil. Hun håpet at moren hadde rett. Ellers ville ikke Ivy være i stand til å beskytte juletrefarmen sin mot en rik mann som ville stenge den.

*

Tanner klarte ikke å jobbe. Han prøvde, men hver gang drev tankene hans til kvinnen som var i huset hans. Blondt hår. Blå øyne. Smilehull. Den lave stemmen, og den svake duften av sitron som drev rundt henne. Det hjalp ikke hvor iherdig han prøvde å skyve fra seg tanken på henne, hun var der igjen med en gang.

Det var mer enn bare bilder. Hvordan skulle en mann klare å konsentrere seg om arbeidet, når han visste at det var noen andre i huset? Han hadde ikke hørt støvsugeren, men hun vandret sikkert rundt med en støveklut og snuste i hans ting. Pustet inn luften hans. Han bannet lavt og lente seg bakover i stolen, mens han rev seg i håret. Frustrasjonen økte. Han hadde tretti dager til å gjøre spillet helt ferdig, og han kastet bort tiden med å sitte her og tenke på Ivy Holloway.

– Dette går aldri bra, mumlet han og grep etter telefonen. Det ringte tre ganger før advokaten hans svarte.

– Mitchell, du må si opp denne hushjelpen.

Mannen lo hjertelig. – Hei, Tanner. Fint å høre fra deg. Jo, Karen har det bra, takk som spør.

Tanner gned seg i ansiktet. – Veldig morsomt. Jeg ringer ikke for å være sosial.

– Jeg skjønte det. Mitchell sukket. – Hun har ikke vært der et døgn ennå, og du vil si henne opp?

Tanner reiste seg og gikk bort til vinduet for å se ned på sin nemesis, juletrefarmen. – Jeg ville ikke ha henne i første omgang.

For to uker siden, da Mitchell første gang hadde nevnt noe om en hushjelp, hadde det virket som en god idé. Han var inderlig lei av frosne middager og vaskemaskinen. Men nå som han var i tidsnød for å få spillet ferdig, var det ikke det rette tidspunktet.

– Glem det, Tanner. Du trenger noen som kan gjøre rent og lage mat.

– Jeg trenger ikke noe som distraherer meg.

– Vet du hva, sa hans gamle studiekamerat ettertenksomt. – Det er en smal grense mellom å være en høyintelligent einstøing, og en sprø eremitt.

Tanner rynket pannen. – Jeg er ingen eremitt.

– Ikke ennå. Mitchell sukket. – Vil du heller at hun skal komme om dagen når du sover?

– Nei. Det ville være enda verre, tenkte Tanner. Ikke bare støyen fra juletrefarmen, men noen inne i huset som bråkte også. Og hvis denne sexy hushjelpen var her mens han lå i sengen, ville han bli fristet til å be henne om å dele den med ham. Nei, det var bedre at hun kom når han jobbet. Da kunne han i det minste be henne om å holde seg langt unna ham.

– Da er det avgjort. Ikke skrem henne vekk.

– Jeg skremmer ikke kvinner, hevdet Tanner fornærmet. Ivy Holloway hadde ikke virket det minste skremt. Var det bra eller ikke?

– Kjære gamle venn, du skremmer alle utenom meg, sa Mitchell.

Tanner rynket pannen og tenkte over det. Han likte ikke mennesker noe særlig. Han foretrakk sitt eget selskap. Gjorde det ham til en eremitt? En skremmende sådan? Når hadde det i så fall skjedd? Når hadde han beveget seg fra å være en mann som likte å ha sitt privatliv i fred, til å bli avsondret?

Han sukket og skiftet tema. – Mitchell, fortell meg i det minste at det er noe vi kan gjøre med denne fordømte juletrefarmen.

Han hadde prøvd å få advokaten til å foreta seg noe med saken, siden den siste klagen til sheriffen ikke hadde resultert i noe som helst. Det forbauset ham ikke. Sheriff Cooper ville selvfølgelig ta parti for sitt bysbarn mot en nykommer. Men noe måtte skje.

– Jeg har sett på saken, sa Mitchell, – og jeg kan legge inn en offisiell klage. Men det vil ikke føre til noe. Stedet har vært i familien Angels eie i tre generasjoner. Byen er glad for det, det bringer turister og inntekter, og ingen lokal dommer kommer til å være enig med deg. Du kommer bare til å irritere folk, og da kan det bli enda verre.

– Hvordan er det mulig?

– Du risikerer å få julemusikk hele natten også, mente Mitchell. – Tanner, du må bare finne en måte å samarbeide med dem på.

– Flott, mumlet Tanner og satte seg bak skrivebordet. Han hadde fått det huset han alltid hadde ønsket seg, men det lå ved siden av et torturkammer. – Det er ikke bare trafikken og støyen, Mitchell. Det kommer unger hit fra farmen og klatrer i trærne mine. Det er en ulykke som venter på å hende. Og selv om jeg ikke har hund, må jeg ta opp hundebæsj.

Han syntes han hørte Mitchell le, men han var ikke sikker. – Det er ikke morsomt. Vet du at det er et bryllup der nesten hver helg? Og sist helg var det over tretti unger som raste rundt og skrek og hylte.

– Ja, jeg forstår problemet, svarte Mitchell. – Men hvis du prøver deg i retten med å klage over barn som støyer på en juletrefarm, kommer du til å virke som den verste grinebiter. Og da blir du ikke særlig populær der. Det er en liten by, Tanner. Det visste du da du flyttet dit. Det ligner ikke på L.A.

– Du sier ikke det. Men størrelsen på byen var noe av det som hadde tiltrukket Tanner til denne delen av Nord-California. Cabot Valley var bare et par timer med bil fra Sacramento på den ene siden, og Lake Tahoe på den andre. Han kunne komme til en større by når han ville, men ellers kunne han få være i fred.

Han hadde ikke engang vært i byen siden han flyttet hit. Han bestilte varer fra butikken og fikk dem levert. Når han forlot huset, brydde han seg ikke med å fylle bensin i Cabot Valley, fordi han ikke ville at de innfødte skulle venne seg til å se ham. Han ville ikke bli trukket inn i samtaler som kunne lede folk til å stikke innom huset hans bare for å være gode naboer. Han var ikke interessert i å skaffe seg venner. Han ville bare være i fred for å arbeide.

Det hadde i hvert fall vært planen. Men det gikk ikke som ventet.

– Jeg sier bare at du bør gi deg litt tid, la Mitchell til. – Se om du kan finne en måte å løse dette problemet på uten å gripe til drastiske midler og skaffe deg fiender.

Tanner skulte, men han måtte innrømme at han ønsket seg fiender like lite som han ønsket seg venner. Han ville bare være i fred. – Greit, knurret han. – Men hvis du ikke vil hjelpe meg å bli kvitt hushjelpen, og hvis du ikke kan gjøre noe med juletrefarmen, hvilken nytte har jeg av deg da?

– Jeg er den eneste som forteller deg sannheten, enten du vil høre den eller ikke.

– Det et godt poeng. Jeg legger på nå.

– Jeg også. Tanner, vær snill gutt.

Han la på og rynket pannen. Selv om han var irritert, måtte han innrømme at Mitchell hadde rett. Han satte pris på å få høre sannheten. Som barn hadde han hørt nok løgner for resten av livet. Moren hans hadde alltid en historie for hånden, for å forklare hvorfor hun ikke kunne komme på foreldremøter, eller hvorfor hun måtte overlate ham til husholdersken for en måned eller to, mens hun fløy til Gstaad eller Firenze, eller hvor nå den siste elskeren hennes befant seg.

Han ville ikke dra frem de gamle minnene. Han var ikke barn lenger, og barndommen hans hadde ikke noe med nåtiden å gjøre. Poenget var at Mitchell hadde rett. Og utenom familien, utallige søskenbarn og halvsøsken, var det få mennesker Tanner stolte på. Mitchell var en av dem.

Han la fra seg telefonen og lente seg bakover mens han lukket øynene og nøt stillheten for et øyeblikk. Ingen julesanger, ingen biler som raste forbi. Ingen unger som skrek utenfor.

Ikke en lyd nedenfra heller. Hva gjorde hun der nede? Hva slags hushjelp var det som arbeidet så lydløst? Han gikk stille ned og stanset utenfor kjøkkendøren. Det luktet deilig, og han oppdaget at han var skrubbsulten. Han var så vant til å putte noe frossent i mikrobølgeovnen at det var lenge siden han virkelig hadde følt sult. Det var ikke lett å få vann i munnen av frosne kjøttpaier eller hamburgere.

Han skjøv opp døren og sto taus i døren. Det var boller i vasken, hvor vannet rant, og mel utover kjøkkenbenken, det så nesten ut som om det hadde snødd her. En skapdør sto åpen, og på bordet sto en skål med frukt. Han så den nye hushjelpen danse bort til bordet for å dekke til to, hun nynnet for seg selv, og han kjente igjen en av julesangene. Hoderystende gikk han bort til vasken og skrudde av vannet.

Var hele byen gått fra forstanden?

Hun snudde seg brått og la hånden mot brystet. Og så smilte hun bredt. – Du verden, du beveger deg stillferdig. Du skremte meg. Neste gang kan du ringe med en klokke eller noe.

– Hvis du hadde husket å skru av vannet, ville du ha hørt meg.

Hun trakk på et øyenbryn. – Jeg hadde tenkt å skru det av, når jeg hadde skylt bollene.

Han overhørte det og lukket skapdøren. – Jeg trodde du var her for å gjøre rent. Men kjøkkenet ser ut som om en bombe har eksplodert her.

Hun så på ham. – Har du noen gang fått høre at du er temmelig anspent?

– Nei, ikke i det siste.

– Det forbauser meg ikke. Hun trakk på skuldrene. – Men det er greit.

– Takk for det.

– Vi har alle våre særegenheter. Hun snudde seg og grep en klut for å tørke opp melet. – Jeg var opptatt, det er derfor det er rotete her. Og du må skitne til noe før du kan gjøre det rent.

– Jeg skjønner, sa han tørt og snuste ut i luften. – Det lukter godt.

Hun smilte langsomt, og smilehullet kom frem igjen. Noe summet rundt i Tanner, men han gjorde sitt beste for å fortrenge det.

– Jeg antar at etter at du har levd på frosne ferdigmåltider i to måneder, er det litt av en forandring. Hun gikk bort til komfyren og rørte i en gryte med noe som sendte ut en himmelsk duft. Det rumlet i magen hans.

– Hva er det?

– Suppe.

Han hadde aldri laget en suppe som luktet slik. Han sa til seg selv at dette kanskje ikke var så dumt allikevel. Det virket som om hun visste hva hun gjorde. Til hennes forsvar hadde han ikke hørt henne her nede i det hele tatt. Men han hadde ikke klart å konsentrere seg, fordi han visste at hun var her nede.

Magen hans meldte seg igjen, og han lurte på om det kanskje var mulig å få dette til å fungere allikevel. – Vi har ikke egentlig snakket om denne jobben.

– Bortsett fra det faktum at du ikke vil ha meg her. Hun smilte.

Smilte hun hele tiden? Han ristet på hodet. Det var irrelevant. – Jeg må innrømme at det er problematisk å ha noen i huset mens jeg arbeider. Jeg liker å ha det stille.

– Ja, jeg antok det. Hun snudde seg mot et skap, tok ut to skåler og satte dem på benken. – Jeg for min del skjønner ikke hvordan du orker det. Du kan bli sprø av for mye stillhet.

– Det vet jeg ikke noe om, sa han tørt og tenkte på alle forstyrrelsene han hadde funnet seg i siden han flyttet inn.

Hun så på ham og smilte. – Var det sarkasme?

– Jeg antar det. Han lente seg mot dørkarmen.

– Jeg liker det. Hun tok ut et ferskt brød og la det på risten. – Det viser at du har sans for humor. Hva ville du snakke om?

– Forventninger, svarte han. – Jeg må ha stillhet for å kunne arbeide. Men jeg antar at jeg trenger en hushjelp også. Det vi trenger å finne ut av, er en timeplan som passer begge.

– Det virker fornuftig.

Han fulgte henne med blikket. – Har du bakt brød?

– Ja. Hun trakk på skuldrene. – Det er ikke noe spesielt ved det. Men det er godt.

Han studerte henne mens hun beveget seg rundt i det store kjøkkenet, som om hun allerede var vant til å være her. Hun hadde altså bakt brød, og han var nokså sikker på at det var hjemmelaget suppe på komfyren. Hun hadde vært her i to timer, men hun hadde allerede overtatt. Hvordan var det mulig? Det kunne ikke skade å spise det hun hadde laget. Så kunne de snakke om det og finne ut hvordan hun kunne være her uten å bry ham. Han var en opptatt mann, han hadde ikke tid til å bli avledet. Han foretrakk orden fremfor kaos.

Tanner hadde sine egne leveregler. Han holdt seg for seg selv. Han stolte på sine brødre og søskenbarn, og han unngikk forhold som varte i mer enn en uke eller to. Når han ville ha en kvinne, gikk han ut og fant en som ikke ville ha noe mer enn ham. Et par ukers nytelse og et raskt farvel.

Men Ivy Holloway var ikke den typen kvinne. Så det var ingen grunn til at han skulle la henne bli her, var det vel?