Yvonne Lindsay

I en perfekt verden …

Oversatt av Monica Eikenes

Kjære leser!

Jeg får ofte spørsmål fra leserne mine om hvor jeg får alle ideene mine fra. Det får meg til å stoppe opp og stille meg selv det samme spørsmålet. ☺ 

I all hovedsak springer historiene mine ut fra forskjellige impulser. Det kan være en snutt av en nyhetssending, en sangtekst, eller kanskje et bilde av et hus. Når den utløsende faktoren har dukket opp, begynner hjernen min å jobbe videre med nyhetssnutten, eller sangteksten for den saks skyld, og skape uendelige «hva om»-scenarioer. Det samme med et bilde av et hus. Hva slags mennesker bor der? Hvor lenge har huset vært en del av livene deres? Er det i det hele tatt en del av livene deres, og hvis ikke – hvorfor ikke?

Ideene til denne boken hadde flere utløsende faktorer, og en av de viktigste var et vakkert, historisk hus som heter Alberton i byen jeg bor i. Jeg har ikke sett huset i det siste, men minnene fra tidligere besøk ligger godt gjemt i meg. Og sammen med de minnene lå også et sterkt inntrykk av at dette i høyeste grad var et «familiehjem». Dermed begynte jeg å tenke; hva om noen tok det for gitt at huset alltid ville tilhøre familien deres, at de alltid skulle bo der? Hva om de én dag kom hjem og fikk høre at det ikke tilhørte slekten lenger?

Jeg håper du liker I en perfekt verden … Det var en veldig emosjonell historie å skrive, og jeg sukket av glede da Piper og Wade endelig fikk hverandre.

Yvonne Lindsay

Til Anna Campbell og Trish Morey,

de herligste «vi gikk til ostebutikken og drakk fransk champagne»-venninner en jente kan drømme om!

1

– Han er død?

Wade studerte henne nøye. Å, gjett om hun var en dyktig skuespillerinne, denne damen. Hvem som helst kunne narres til å tro at hun var sjokkert, og kanskje også lei seg, over å høre at faren var død. Men hvis så var tilfelle, ville hun kanskje ha vært her og holdt faren i hånden da han lå på det siste, i stedet for å ha festet seg gjennom verden de siste åtte årene. Han skjøv unna den rå sorgen over å ha mistet mannen som hadde vært hans mentor – hans beste venn. Han burde ha vært i stand til å dele sorgen med mannens datter, men han visste bedre enn å dele noen slags følelser med Piper Mitchell igjen.

– Ja. For fire dager siden. Dette … han gestikulerte bak seg, mot stimen av mennesker som vandret gjennom første etasje i huset, – er folk som nettopp har vært i begravelsen hans.

– Nei, han kan ikke være død. Du lyver. Piper skalv. – Du må lyve!

– Jeg ville ikke kastet bort pusten min på å lyve til deg.

Ordene hans sank sakte inn, grov seg gjennom marg og bein. Han kunne se nøyaktig når sannheten gikk opp for henne. Ansiktet hennes ble blekt, og den sunne gløden som hadde dekket kinnene for bare et øyeblikk siden, ble borte. De lyseblå irisene, som skinte om kapp med solen, forsvant idet pupillene utvidet seg. Ringene under øynene ble mørkere og mer markerte. Hun tok et ustødig skritt bakover, og Wades hånd skjøt instinktivt frem for å hindre henne i å falle – ned de harde, uforsonlige trappetrinnene.

Hun la hodet på skakke og stirret ned på hånden hans som lå rundt håndleddet hennes.

– Jeg … jeg føler meg ikke helt bra, sa hun, før stemmen svant hen, øyelokkene gled igjen og knærne ga etter under henne.

Wade løftet henne opp og bar henne inn i huset mens han bannet innvendig – både timingen og reaksjonen hennes irriterte ham.

– Mr Collins, er alt bra? Dexter, husets butler, kom løpende inn fra ballsalen, der de sørgende hadde samlet seg rundt drinkene og kanapeene.

– Det er miss Mitchell, hun besvimte da hun fikk høre om faren sin, svarte Wade, som strevde for å holde frustrasjonen i sjakk.

– Skal jeg ringe legen? spurte Dexter.

– Nei, det er sikkert ikke nødvendig. La oss se hvordan formen er når hun våkner opp. Er rommet hennes fortsatt klart?

– Det var et av mr Mitchells høyeste ønsker at miss Pipers rom alltid skulle være klart, sir.

– Da bærer jeg henne opp. Wade nikket bort mot vesken Piper hadde mistet på det øverste trappetrinnet. – Kunne du båret opp eiendelene hennes?

– Selvfølgelig, sir.

Wade forserte de brede trappetrinnene med den avdøde sjefens datter i armene. Til tross for høyden var hun lett som en fjær, og da han la henne ned på det frynsete sengeteppet som dekket sengen hennes, la han merke til hvor tynn og skjør hun var under dongeribuksen og den vide collegegenseren hun hadde på seg.

– Kanskje jeg burde finne tak i mrs Dexter og la henne passe på henne, sa Dexter høflig da han plasserte den skitne vesken på det skinnende blanke tregulvet på soverommet.

– Ja, sa Wade. Han studerte den spede skikkelsen på sengen nøye, lette etter et ørlite tegn på bevissthet. Aldri i livet om han skulle berøre henne mer enn høyst nødvendig. Den tiden var forbi. – Det er nok det beste.

Hvorfor nå? funderte han. Hvorfor var hun kommet tilbake akkurat nå? Han reiste seg opp og ble stående ved siden av sengen. Brystkassen hennes hevet seg svakt under den velbrukte genseren. Han ristet på hodet. Han hadde sett kontoutskriftene, og visste at hun hadde pløyd gjennom hele aksjefondet i løpet av de siste åtte årene. Hva i huleste hadde hun brukt pengene på? Definitivt ikke klær, hvis dette var noe å gå etter.

Et svakt bank på døren antydet at hushjelpen-skråstrek-kokken han hadde arvet sammen med Dexter da han kjøpte huset fra Rex for noen år siden, var kommet.

– Kjære, vakre vene, hva har du gjort mot deg selv? mumlet mrs Dexter for seg selv mens hun la hånden mot Pipers panne. – Og det nydelige håret ditt, hvor er det blitt av?

– Jeg tror det heter rastafletter, sa Wade tørt.

Typisk Piper å dukke opp akkurat i dag og se ut som en flyktning fra et annet land. Det var nøyaktig den typen stunts han og faren hennes hadde vennet seg til, det som hadde skaffet den oppmerksomhetssyke tenåringsjenta mer enn nok blest.

Så hvorfor var han overrasket? Sjokkert oppdaget han at han innerst inne hadde hatt et ørlite håp om at hun kanskje hadde forandret seg. Men nei. På typisk Piper-vis hadde hun igjen bevist at det eneste mennesket hun brydde seg om på denne planeten, var seg selv. Og ingenting kunne forandre det. Ikke engang den døende faren.

Eller den babyen hun kunne ha født.

Dexter dukket igjen opp ved døren til Pipers rom.

– Mr Collins, gjestene dine …?

– Ja, tusen takk, Dexter. Jeg kommer ned om et øyeblikk.

Han gikk fra den bevisstløse kvinnen og tilbake til forsamlingen i etasjen under. En sammenkomst som skulle feire livet til en mann som hadde gitt Wade en mulighet noen med hans vanskelige bakgrunn ikke kunne ta for gitt. Rex Mitchell hadde vært en tøff stabeis til tider, men han hadde hatt et hjerte større enn de fleste og klokkertro på å belønne hardt arbeid. Og han hadde elsket datteren sin, som hadde gjengjeldt den kjærligheten ved å snu ryggen til ham og aldri se seg tilbake. Greit, han hadde prøvd å kontrollere Piper, men hun hadde vært en obsternasig tenåring, og trengte en kjærlig, men rettferdig hånd til å veilede seg. Og hva hadde det ført til?

Wade slo seg sammen med en gruppe sørgende i ballsalen i det storslagne huset, som var en like stor del av Aucklands historie som familiene som hadde bodd innenfor dets vegger. Han gikk videre, sakte, men sikkert, og tok imot kondolanser mens de delte bittersøte minner som fikk frem smilene til alle som lyttet. Men endelig brøt gjestene opp, og han ble stående igjen alene. Alene, bortsett fra Dexter og kona, som fortsatt ryddet bort krystallglass og tallerkener, og kvinnen som fortsatt befant seg ovenpå.

Når hadde hun tenkt å vise seg igjen? tenkte han. Ikke det at han var ivrig etter å ta den uunngåelige konfrontasjonen. Resultatet av den kom garantert ikke til å bli hyggelig.

Han krysset hallen, gikk inn på biblioteket og rett bort til skrivebordet. Konjakken glitret fristende fra flasken, og Wade helte i et lite glass til seg selv. Han fortsatte med det ritualet han hadde nytt de fleste kveldene – før Rex‘ sykdom hadde gjort ham sengeliggende og svak. Han satte seg ned i lenestolen ved siden av peisen og hevet glasset i en taus skål til den tomme stolen på motsatt side.

– Du nøler altså ikke med å kaste deg over pappas konjakk.

Wade stivnet da han hørte Pipers stemme fra døren, men han ville aldri gi henne den tilfredsstillelsen å vise henne det.

– Vil du også ha? svarte han kaldt, uten å snu seg mot henne.

– Ja, hvorfor ikke?

Han hørte at hun helte i et glass til seg selv, før hun gikk over det myke teppet og bort til ham. Med et tungt sukk gled hun ned i stolen som hadde tilhørt faren hennes. Den friske, rene duften av såpe og parfyme lekte med sansene hans. Han gløttet bort på henne. Hun hadde dusjet og kledd på seg en ren bukse og en tynn ullgenser. Under stoffet kunne han skimte benstrukturen hennes. Selv ansiktet var mer skarpt nå – hardere, mer erfarent. Kontrasten mellom henne og den bortskjemte, unge jenta som hadde stjålet hjertet hans og deretter knust det i fillebiter for åtte år siden, var stor.

– Jeg kan ikke fatte at han er borte for alltid, sa hun stille.

Han forstod hva hun mente. Selv han hadde hatt vansker med å akseptere sannheten da Rex ga ham ansvaret for forretningen for atten måneder siden. Og før det, da Rex hadde forhandlet seg frem til at Wade skulle få kjøpe huset, som hadde tilhørt slekten hans i flere hundre år, for å unngå at det havnet i hendene på griske eiendomsutviklere etter hans død.

– Men det er han altså.

– Jeg trodde aldri han skulle dø.

– Det gjorde ikke han heller, til å begynne med. Testikkelkreft tar ikke livet av mange på hans alder.

– Kreft? Jeg trodde han døde av hjerteinfarkt.

– Hvorfor trodde du det?

– Jeg vet ikke. Jeg visste ikke at han var syk. Jeg regnet bare med at det var hjertet. Han jobbet alltid så hardt.

Wade betraktet henne mens øynene hennes ble fylt med tårer. Han hadde ikke vært enig med Rex i at det var best å holde detaljene om sykdommen skjult for Piper de få gangene hun ringte hjem. De siste månedene hadde den eldre mannens stahet vært den eneste kimen til krangel mellom dem. Rex hadde ikke trodd at Piper var sterk nok til å takle stresset ved sykdommen hans, men siden Piper var hans eneste gjenlevende slektning, visste Wade at han fortjente å ha henne her de siste dagene av livet sitt. Og Wade hadde egentlig gitt blaffen i om hun var sterk nok til å håndtere det eller ikke.

– Hvis jeg hadde visst det, hadde jeg kommet tidligere, fortsatte Piper.

– Kanskje det var derfor han ikke ville si noe til deg, svarte Wade bryskt. Ordene hennes var som bensin på bålet. Hun hadde ikke tatt seg bryet med å dele de siste årene av farens liv med ham. Skulle det blidgjøre Wade å høre at hun ville ha kommet hvis hun visste at han var døende?

Hun skalv lett, tørket seg rundt øynene og stirret rasende bort på ham.

– Hva mener du med det? spurte hun hardt.

– Akkurat det jeg sier. Du vet hvordan faren din var. Jeg skal ikke nekte for at han gjerne ville ha deg hjem. Det ønsket han seg helt fra den dagen du dro din vei. Men jeg tror også at han innerst inne håpet du ville komme tilbake fordi du selv ville det, og ikke fordi du måtte.

– Så du sier altså at jeg skuffet ham – igjen. Ordene hennes var like defensive som det oppgitte, tomme smilet.

– Ikke legg ord i munnen på meg, Piper. Han sukket frustrert, så bort og fokuserte i stedet på peisen. – Mer enn noe annet, ønsket Rex å beskytte deg mot den store, skumle verden. Og nå mot slutten inkluderte det sykdommen hans. Han ville ikke la deg gå gjennom det han selv gikk gjennom. Og hvilken rolle spiller det nå?

– Jeg tror nok vi kan slå fast at faren min var skuffet over meg helt til siste slutt, sa hun bittert, før hun tok enda en slurk. – Men du, derimot, har alltid vært gullgutten.

Piper undertrykte lysten til å hyle mot Wade, til å gjøre noe – hva som helst – for å provosere ham. De hadde, tross alt, fått mer enn nok trening i slikt den tiden de var et par. Det hadde alltid vært på den måten mellom dem. Lidenskapen var sterk, følelsene intense. Alt kolliderte i et stort smell på overflaten. En kamp var noe hun kunne håndtere.

Det som ikke var like lett å akseptere, var den smertefulle sannheten om at hun aldri kom til å se faren sin igjen – hun kom aldri mer til å høre den brumlende stemmen hans i huset som hadde tilhørt familien i flere generasjoner, aldri mer føle varmen hans når han dro henne inntil seg. Det gapende hullet som hadde oppstått i hjertet hennes, ble større.

Hun ville aldri få muligheten til å gjøre opp for den smerten og de følelsesmessige sårene hun hadde påført ham opp gjennom årene – helt siden hun oppdaget den makten hun eide som kvinne da hun var fjorten. Hun visste at han ble knust da hun reiste utenlands som tjueåring, men hun visste samtidig at ispedd den engstelsen var en ørliten smule lettelse for at han slapp å forholde seg så nært til henne lenger.

Piper satte glasset ned på bordet og trakk føttene opp i stolen. Hun la hendene rundt anklene og hvilte kinnet mot knærne. Hvorfor hadde han ikke fortalt henne om sykdommen sin? Hun hadde hatt rett til å vite. Hun var jo datteren hans!

Et stikk av sjalusi spredte seg gjennom henne. Han hadde åpenbart delt alt med Wade. De to mennene hadde vært nære venner helt siden Rex hadde tatt Wade inn som lærling i eksportfirmaet sitt, og Wade hadde raskt blitt den sønnen Rex aldri hadde fått.

Hun hadde vært sjalu på de nære båndene mellom dem og gjort sitt beste for å ødelegge dem. Men hun hadde ikke klart det, og i prosessen hadde hun såret de to mennene hun noensinne hadde elsket.

Hun gløttet forsiktig bort på mannen som satt ved siden av henne, og følte den gamle, velkjente gløden av lidenskap. Selv med det bistre, harde ansiktsuttrykket hadde han fortsatt makten til å få blodet hennes til å bruse. Han hadde definitivt blitt voksen siden hun dro sin vei. Ansiktet hadde fått mer modne trekk, og det var en markert kjeve som ble fremhevet av de mørke skjeggstubbene. Han fylte designerdressen med mer bredde og muskler enn før – det kledde ham. Den hardtarbeidende livsstilen passet ham åpenbart bra.

Hun kikket bort på hans venstre hånd – ingen ring – før hun bannet innvendig for at hun i det hele tatt brydde seg. Han hadde gjort det helt klart og tydelig at han ikke kunne fordra henne. Dessuten var den nye Piper Mitchell fast bestemt på å gjøre opp for de gamle feilene sine. Feil som inkluderte hvordan hun hadde behandlet Wade – hvordan hun hadde latt sin kjærlighet til ham gjøre henne bortskjemt, egoistisk og krevende.

– Jeg beklager, sa hun. – Jeg vet hvor mye pappa betydde for deg, hvor nær dere sto hverandre. Det må ha vært tøft for deg.

Wade så overrasket på henne. – Takk, sa han.

De mørke ringene under de grå øynene hadde aldri vært der før. Han så sliten ut.

– Led han mye?

Wade ristet bestemt på hodet. – Bare på den måten at han ikke fikk gjort så mye som han ville. Det medisinske teamet jobbet hardt for å holde smertene hans på et minimum. Han bodde her, i hjemmet sitt, helt til siste slutt. Vi installerte en sykehusseng på gjesterommet, og han hadde sykepleiere og leger på plass døgnet rundt.

– Tusen takk for at du var der for ham.

– Han ville ha gjort det samme for meg, svarte Wade enkelt. – Dessuten var det ingen andre plasser jeg heller ville ha vært.

Og der var det igjen. Det subtile, lille stikket. Påminnelsen om at hun ikke hadde vært der. Piper skjøv behovet for å forsvare seg selv unna og lot være å prøve å forklare seg. Hun kunne ikke gå tilbake i tid og gjøre om de valgene hun hadde tatt, men hun kunne begynne på nytt og skrive et nytt kapittel i boken som var hennes liv. Og det begynte nå.

– Jeg er virkelig takknemlig for at du var her. Det må ha betydd mye for ham. Han hadde stor respekt for deg.

– Den følelsen var gjensidig.

– Så hva skjer nå med firmaet?

– Hva mener du? Wade så forvirret på henne.

– Vel, du vet, nå når pappa ikke kan styre spakene lenger. Kommer alt til å ordne seg?

– Ja, selvfølgelig. Da Rex forstod at han ikke kom til å vinne over kreften, satte jeg og han oss ned og laget en bunnsolid plan for firmaets videre drift. Jeg tok i bunn og grunn over kontrollen for halvannet år siden.

– Å? Piper var overrasket. – Ga han slipp så tidlig?

– Han hadde ingen andre valg. Behandlingene, både her og i utlandet, gjorde ham ganske utmattet. Men han var likevel oppriktig nysgjerrig på hva som skjedde med firmaet, omtrent helt til slutten. Du vet hvordan Rex var.

Og hvor hadde hun vært for halvannet år siden? Somalia? Nei, Kenya. Hun hadde vært frivillig på en kvinneklinikk der. Etter det hadde hun hjulpet til etter flommen i Asia, før hun reiste til enda et jordskjelvrammet land og hjalp til med å gjenforene familier der. Hun hadde vært overalt – unntatt der hun virkelig burde ha vært.

En brå bølge av utmattelse raste gjennom Piper. Hun prøvde å kvele et gjesp, men mislyktes.

– Fortsatt trøtt? spurte Wade.

– Ja. Da jeg kom hit, hadde jeg vært på reisefot i trettiseks timer. Jeg tror ikke min biologiske klokke er klar over at jeg er landfast enda.

– Hvorfor går du ikke bare opp på rommet ditt igjen? Jeg kan få mrs Dexter til å komme opp med noe til deg, hvis du er sulten.

Piper så forbauset på ham. Dette var hennes hjem, så hvorfor tok han på seg rollen som vert? Hun reiste seg sakte opp.

– Ikke tenk på det. Jeg henter meg noe fra kjøkkenet selv før jeg går opp.

Hun strakte grasiøst på kroppen, rettet ut lemmer og muskler som hadde vært i ro altfor lenge på grunn av reisen. Hun stivnet da hun følte hvordan Wades blikk grov seg inn i henne. En gammel, men samtidig velkjent kribling, spredte seg gjennom kroppen – fra ryggraden, gjennom hver minste, lille nervecelle og ned i underlivet. Hun svelget hardt.

Tiltrekningen var der fortsatt. Akkurat like sterk som før. Følte han også det samme? Øynene hennes møtte hans – og i brøkdelen av et sekund så hun nøyaktig den samme heten i blikket hans. Piper rødmet og så raskt ned i gulvet. Da hun så opp igjen, var blikket hans like kaldt og fjernt som det hadde vært tidligere på dagen.

Den klare avvisningen såret Piper. Hun samlet alt hun eide av verdighet og rakte ham høflig hånden.

– Takk for alt du har gjort i dag.

Wade reiste seg. Den én meter og åttifem centimeter høye kroppen hans så ned på hennes én sytti, og han grep hånden hennes sakte.

– Jeg gjorde det for Rex.

Han slapp henne brått, som om tanken på å berøre henne noe lenger enn høyst nødvendig gjorde ham uvel.

– Vel, sa hun kort. – Jeg kan følge deg ut, så tror jeg at jeg tar kvelden. Det blir utvilsomt mer enn nok å tenke på i morgen.

Da Wade ikke rørte på seg, kastet hun et kort blikk på ham. – Var det noe mer?

Et sakte, kjølig smil spredte seg over det vakre ansiktet hans.

– Nei, svarte han. – God natt, da.

Hun ble stående og se på ham mens han gikk ut av rommet. Da han kom til vestibylen, gikk han ikke ut mot entreen, som hun hadde forventet, men snudde seg mot trappene.

– Hvor har du tenkt deg? ropte hun.

– Til rommet mitt.

– Rommet ditt?

Svaret hans var kort og konsist. – Jeg bor her.

– Altså, jeg setter pris på at du sannsynligvis var her en god del da pappa var syk, men det trengs ikke lenger. Og for å være ærlig, kunne jeg faktisk tenkt meg litt fred og ro akkurat nå.

– Helt i orden. Du kan bli værende så lenge du vil.

Svarte hans gjorde henne vantro. – Unnskyld?

– Jeg tror du hørte meg, Piper. Selv om utseendet ditt ikke er det mest tillitsvekkende, er jeg sikker på at du ikke er stokk dum.

– At du våger!

En bedre person, ja. Ikke søren. Nok var nok. Hun hadde allerede holdt ut det å måtte møte Wade for første gang på åtte år, og i tillegg fått høre de grusomme nyhetene om faren. Hun hadde ikke tenkt å ta imot ufortjente fornærmelser, også.

– Hør her, freste hun. – Jeg tror vi begge vet at det er såpass mye historie mellom oss at det er en dårlig idé at vi begge blir værende her.

– Mulig det. Han trakk på skuldrene. – Men jeg tror du har misforstått hva jeg mente da jeg sa at jeg bor her. Piper, jeg eier huset. Det er du som er gjesten nå.