SAMANTHA HUNTER

Bare se, ikke røre

Oversatt av Siv Rekve

Kjære leser!

I romanen Bare se, ikke røre fikk jeg sjansen til å skrive om min favoritt blant lovens håndhevere, U.S. Marshals. I denne boken møter vi U.S. Marshal Joanna Wyatt, søsteren til Jarod Wyatt i Texas Ranger. Joanna ble oppdratt av to sterke Texas-menn: faren og broren. Og hun fortsetter definitivt familietradisjonen. Det var en glede å bli kjent med Joanna, en sterk alfakvinne, og finne en passende mann til henne.

Men hva slags helt ville passe for en slik heltinne? Vel, Ben Callahan, cowboy og tidligere SEAL-soldat, dukket plutselig opp. Han er perfekt for Joanna, og hun for ham, skjønt en romanse er ikke lett mellom to sterke mennesker med så like personligheter. Motsetninger tiltrekker hverandre kanskje, men etter min mening er det mer gnister mellom disse to på veien mot evig lykke.

Det var morsomt å skrive Bare se, ikke røre, og jeg håper du vil like den.

Samantha Hunter

Takk til Kathryn Lye for oppmuntring da ideen dukket opp og mens jeg skrev denne boken. Og til alle som jobber i Harlequin for deres harde arbeid

og all støtte til hvert prosjekt.

Til Jeannie Watt og Kari Dell som delte så sjenerøst av sin tid mens de hjalp denne New York-forfatteren

med å forstå westernlivet, cowboyer og veikroer.

Som alltid, all min kjærlighet til Mike.

Prolog

– Tror du han beskytter noen? U.S. Marshal Joanna Wyatt la mappen på sjefens pult og møtte Dons blikk. Hun ante ikke hvorfor han spurte henne om denne saken – drapet på en rodeofunksjonær som var innblandet i organisert kriminalitet. Cowboyen som hadde sett drapet, samarbeidet ikke, men det var ikke hennes problem. Hun var utålmodig, ville vite hva hennes egen status var, og hva hennes neste oppdrag ble.

– Enten det eller så blir han truet. Noen har kanskje skremt ham. Det ville forklare hvorfor han nektet å bli satt i beskyttelsesforvaring – han ville ikke la familien bli utsatt for risiko. Men han avslo også en vaktgruppe. Sa at han kunne ta seg av det selv, svarte Don. Han hørtes sliten ut.

Joanna presset sammen leppene, tok opp rapporten og så på den igjen. Tidligere SEAL-soldat, dekkoperasjoner, cowboy. Hun kjente typen. Hun hadde blitt oppdratt av to menn med liknende bakgrunn, faren og broren, begge Texas-menn, begge i Texas Rangers. Ben Callahans reaksjon på forslaget om beskyttelsesforvaring sjokkerte henne ikke. En slik mann ville takle problemene sine direkte.

– Jeg antar at det ikke finnes mye han er redd for, og han kan antakeligvis ta vare på seg selv, innrømmet hun. – Denne fyren må ha fantastiske ferdigheter og venner som kan gi ham støtte.

Don skulte mot henne. – Det er mulig, men han har verken jurisdiksjon eller regjeringens velsignelse til å gjøre det. Han er sivilist nå.

– Hvorfor avslå en vaktgruppe? tenkte Joanna høyt.

– Han sa at livvakter ville føre til oppmerksomhet, at fremmede ville skille seg ut og vekke oppsikt.

– Han har antakeligvis rett. Texas-byer er sammensveisede samfunn. Alle kjenner alle, uten unntak.

Don så surt på henne. Joanna trakk på skuldrene. Hun kunne ikke noe for at Callahan hadde rett.

– Så hva skal du gjøre? Og viktigere, når får jeg klarering til å jobbe? Skulderen min er bra nok, og jeg er klar.

– Etterforskningen av det siste oppdraget ditt er ikke over. Du går ikke tilbake til oppsporing av rømlinger før vurderingen er klar.

Joanna grep om stolkanten. – Jeg har skrivebordstjeneste?

Don smilte litt. – Ikke fullt så ille. Du skal spane for WITSEC.

– Vitnebeskyttelse? gjentok hun svakt. – Men jeg driver ikke med vitnebeskyttelse. Jeg jakter på slemme kriminelle.

Joanna levde for jakten. Hun var alltid på farten og hadde fakket noen av de verste av de verste. WITSEC var etter hennes mening bare en oppskrytt barnevaktjobb. Det var altfor tregt og hadde ingenting av den spenningen det å spore opp en rømling kunne by på.

– Ikke tale om, jeg …

– Hør her, jeg vet hva du mener om vitnebeskyttelse, men enten beskytter du Ben Callahan eller så varmer baken din en av stolene der ute til etterforskningen av ditt siste oppdrag er gjennomført.

– Dette suger. Jeg gjorde én feil, én liten feilbedømmelse …

– Du ble nesten drept, og mislyktes i å arrestere en farlig mistenkt i prosessen. Du presset for hardt, satte deg selv og saken i fare, og det er ikke første gang. Du må roe deg ned et hakk. Bare for en stund.

– Vi får ikke tak fyrene vi er ute etter ved å ta det rolig.

– Jeg vet det, og du er en av våre beste. Men akkurat nå må du gjøre dette. Tro meg, det krevde mye overtalelse fra min side for å få deg med på dette oppdraget, og det er bare fordi WITSEC har for mye å gjøre. De trenger deg.

Plutselig gikk det opp for henne hvorfor hun var blitt brakt inn i denne samtalen.

– Cowboyen? Jeg trodde han nektet å bli beskyttet, sa hun.

– Stemmer. Og du er enig i at en fremmed ville skille seg ut, men jeg tror du kan passe inn. Han driver en veikro på familiens ranch nær Midland, og de søker tilfeldigvis etter hjelp.

– Du spøker.

Han trakk ikke engang på smilebåndet.

Joanna trakk pusten dypt, lente seg bakover i stolen og prøvde å godta sin skjebne. Det ville kanskje ikke være så ille å være på hemmelig oppdrag. Det var i hvert fall borte fra kontoret, det var i felten, og hvis det var det som måtte til for å få psykologene og administratorene til å slutte å plage henne, flott.

– Hvor lenge?

– Tre uker. Pass på ham, si ifra hvis det er noe mer som foregår – om du tror han skjuler noe, om det er en trussel han ikke forteller oss om, noen annen grunn til at han ikke vil beskyttes, hva som helst. Han må ikke finne ut hvem du er – dette er vår eneste sjanse. Hvis han avslører deg, kan vi miste ham fullstendig. Ikke bagatelliser dette, Jo. Og hvis det blir problemer, ringer du etter støtte – ikke som forrige gang.

– Selvfølgelig, sa hun og la armene i kryss. – Men bare til informasjon, jeg ringte etter støtte. Det står i rapporten. Det er ikke min skyld at de brukte en evighet på å dukke opp og jeg måtte prøve å håndtere alt selv.

– Jeg forstår. Men hva som skjer videre i karrieren din, er avhengig av dette oppdraget. Jeg vil ikke miste deg, så sørg for at det går bra.

Joanna kunne bare nikke. Hun var profesjonell, og et oppdrag var et oppdrag, men herregud, de neste tre ukene kunne ikke gå raskt nok.

Hun hadde gjort en tabbe i sin siste sak. Hun hadde bestemt seg for ikke å vente på støtte under en pågripelse – etter hennes mening hadde det ikke vært tid hvis de ville unngå at en serievoldtektsmann kom seg unna – og hun hadde tatt en kule for det.

Det var første gang hun ble skutt, og det hadde nesten vært den siste. Kulen hadde bommet på en stor kransarterie med et par centimeter. Hun ville ha blødd i hjel så raskt at hun ikke engang ville ha visst hva som skjedde. Fyren hadde blitt arrestert kort tid etterpå, men det hadde ikke vært hun som pågrep ham. Det sved nesten mer enn skuddsåret.

Slikt måtte man gjøre bot for, og hennes straff var å være barnevakt for Ben Callahan.