SHIRLEY JUMP

En ekte prinsesse?

Oversatt av Svanhild Aldal

Kjære leser

Det er en fryd å skrive om Santaro-familien, og spesielt om den yngste og livlige søsteren Carlita. Jeg har alltid elsket eventyr (og ser alltid en film hvis den er basert på et eventyr), så det å lage min egen vri på «Prinsessen på erten» var både utfordrende og gøy. Når jeg skriver om prinsesser, blir jeg som en liten jente igjen. Jeg pleide å leke at dukkene mine giftet seg med sin egen drømmeprins. Da foreldrene mine kjøpte en Askepott-vogn til meg med lekehester, ble dukkene mine kjørt rundt i den kledd i hvite bryllupskjoler. Jeg vil veldig gjerne høre fra leserne mine, så send meg en venneforespørsel på Facebook. E-poster og brev fra dere er dagens høydepunkt for meg. Det er så gøy å dele disse rollefigurene med lesere som er like glade i dem som jeg er.

Shirley

Til min datter – som ikke er noen pyntedukke,

men som alltid er den fineste prinsessen hjemme hos oss

og i hjertet mitt.

FØRSTE KAPITTEL

Den nye dagen sendte sine myke kjærtegn over innsjøen og forgyllet det blågrønne vannet i toner av oransje og gull. En svak bris sendte små krusninger over vannet og bar duften av furutrær inn gjennom det åpne vinduet. Carrie Santaro satt ved vinduet og så dagen begynne. I løpet av de tre dagene siden hun hadde kommet til hytten ved innsjøen i Winter Haven i Indiana, hadde Carrie tilbrakt mye tid ved dette vinduet. Hun nøt hvert øyeblikk i ro og fred og det å være helt alene. Søsteren Mariabella, som tilbrakte halve året i en by ved kysten i Massachusetts, hadde fortalt henne at livet i USA var annerledes enn livet på slottet.

Hun hadde hatt rett. Her, i denne sjarmerende vesle byen i Midtvesten, følte Carrie seg fri. Fri til å være seg selv, til å kaste av seg prinsesse-hammen og bare være … Carrie. Være personen hun hadde kjempet for å få være hele livet. Hun hadde ikke tatt med seg en eneste ballkjole, ikke et eneste par høyhælte sko. Her skulle hun bare gå i olabukser, T-skjorter og lette sommerkjoler. Bare tanken fikk henne til å smile.

Og mens hun var her, besluttet hun, skulle hun finne ut hvem hun virkelig var. Nå som hun var langt unna slottet, kunne hun kanskje endelig finne svarene hun hadde lett etter hele livet. Det var nettopp det som hadde skjedd med moren da hun hadde kommet hit. Kanskje Carrie også kunne være like heldig.

Mobiltelefonen ringte. Hun sukket og gruet seg til samtalen. – Hei, pappa.

– Carlita! Hun hørte farens rungende stemme og navnet foreldrene hennes brukte når de ville minne henne på hennes kongelige røtter – og kongelige forventninger. Minne henne på at hun måtte være en pliktoppfyllende datter og lydig prinsesse.

Særlig.

Hun hadde alltid vært en rebell, og hadde aldri likt seg i den kvelende prinsesserollen. Hun likte seg bedre med skitt under neglene enn i stivet kjole under formelle middager. Hun hadde tatt kursene i etikette, lidd seg gjennom kostskolen, oppført seg pent under utallige arrangementer og gjort sitt beste for å være det alle forventet seg av en prinsesse.

Stort sett. Og nå gjorde hun det stikk motsatte, til foreldrenes store forargelse. Carrie var lei av å føye seg. Hun ville leve sitt eget liv.

– Når kommer du hjem? spurte faren på uscellisk, morsmålet deres.

– Jeg har nettopp kommet hit, svarte hun. Det føltes litt rart å snakke sitt eget språk igjen etter å ha snakket bare engelsk i noen dager. – Jeg har ikke engang begynt å jobbe ennå.

Han svarte med et fnys. – Du har en jobb å gjøre her. Kom hjem.

– Vi har alt snakket om dette, pappa. Jeg kommer hjem om noen måneder. Vinforretningen trenger en talsperson for Uscelli. Hvis vi kan få salget til å ta av i USA …

– Vi trenger deg her, sa han. – Søstrene dine, alle trenger deg her.

Helt siden den mellomste søsteren hennes, Allegra, hadde blitt dronning, hadde Carries foreldre oppfordret henne til å påta seg en mer aktiv rolle i kongefamilien. Noe Carrie hadde strittet imot omtrent fra fødselen av. Bare tanken på å være omgitt av pomp og prakt ga henne kvelningsfornemmelser. – De klarer seg fint uten meg. Jeg tar knapt del i familiens aktiviteter uansett. Mediene har ikke akkurat slått det stort opp at jeg har dratt.

Avisene hadde trykket en kort artikkel om at prinsesse Carlita hadde dratt på ferie, men ikke noe mer, hadde Mariabella sagt. Hvis Allegra hadde forlatt landet, ville aviser og fjernsyn ha dekket begivenheten i dagevis. For ørtende gang priset Carrie seg lykkelig over at hun antakelig aldri kom til å bli dronning.

– Det er fordi vi har gjort vårt beste for å holde krumspringene dine ute av søkelyset og holde ferien din hemmelig.

– Det er ikke noen ferie, far. Det er en jobb.

Han sukket. – Jeg vet at du liker dette arbeidet og tror at det er dette du vil drive med …

– Tror? Jeg vet det.

– Men nå er det på tide at du innser hvilke forpliktelser du har, sa faren. – Jeg har skjemt deg bort. Av alle døtrene mine har du hatt minst å gjøre med representasjonsoppgavene våre. Men nå er du tjuefire år, kjære deg. Det er på tide at du slår deg til ro og blir en ekte Santaro.

Slå seg til ro? Hun krympet seg ved tanken på å legge livet sitt i hendene på enda en person som ville fortelle henne hvor hun skulle sitte, hvordan hun skulle oppføre seg, hva hun skulle gjøre. Det siste året hadde faren gitt henne hundre påminnelser om at leken var over og at hun måtte se til å bli prinsesse på heltid. – Det er det siste jeg vil gjøre akkurat nå.

– Du vet at jeg er glad i deg, kjære datter, men du har én svakhet.

De hadde diskutert dette tusen ganger, og Carrie var ikke interessert i en runde til. – Far …

– Du flakser fra det ene til det andre som en sommerfugl. Først ville du bli landskapsarkitekt. Så skulle du bli verdensmester i hestedressur. Deretter var det fjellklatrer, tror jeg. Og nå: butikkeier. Hun kunne høre skuffelsen i stemmen hans. – Når har du tenkt å slå deg til ro? Det er på tide å ta livet litt mer alvorlig.

– Det gjør jeg, far.

Han sukket. – Jeg vet du prøver, men det hadde vært fint om du kunne funnet en karriere du kan holde deg til. Der du virkelig kan vise hva du er god for.

– Det har jeg alt gjort – jeg jobber jo på vingården. Men idet hun sa det, visste hun at han hadde et poeng. Hun hadde prøvd seg på alt mulig opp gjennom årene, men hadde ikke valgt å holde seg til noe. Verken en jobb eller en mann. – Du forstår ikke. Det er vanskelig å finne sin plass under solen, sa hun stille.

– Det er klart, sa faren, litt mildere stemt. – Jeg vokste opp i min fars hoff som den nest eldste av fem. Hvis min eldste bror ikke hadde gått bort, ville jeg ha levd et helt annet liv enn det jeg gjør. Men det har vært et godt liv, så jeg klager ikke.

Carrie håpet inderlig at hun var såpass langt nede i tronarvingsrekkefølgen at hun slapp å tenke på akkurat det. – Jeg trives med å jobbe på vingården og med vinen, far. En gang i fremtiden vil jeg drive vingården.

– Det er ingen jobb for en prinsesse, sa han. – Begynn å studere igjen. Bli lege. Filantrop. Noe som sømmer seg for en kongelig.

Med andre ord, ikke noe som kunne gi henne skitt under neglene. Da vingårdens markedsføringssjef sist måned hadde annonsert at han kom til å pensjonere seg snart, hadde Carrie sett sitt snitt til å spille en mer aktiv rolle i selskapet hun var så engasjert i. Faren hadde vært imot det. Hun hadde håpet at han ville venne seg til tanken, men det hadde tydeligvis ikke skjedd. Med denne turen ville hun bevise at hun kunne gjøre begge deler – ha en karriere hun trivdes med og representere kongefamilien på en verdig måte. – Jeg kommer hjem om noen måneder, pappa, sa hun igjen, mer bestemt denne gangen.

– Dette er bare en lek for deg, kjære Carlita, sukket Franco Santaro. – Jeg er bekymret for deg.

– Det trenger du ikke å være, far.

– Du ga opp de første studiene dine etter ett år på universitetet. Så droppet du ut av de neste. Og de neste. Og nå dette … Jeg er bare bekymret.

Carrie krympet seg. – Jeg passet ikke inn på universitetet. Jeg liker å være ute og gjøre noe praktisk. Hun sukket, før hun holdt strammere om telefonen. – Hils mor. Jeg må gå nå, ellers kommer jeg for sent på jobb. Glad i deg, far.

– Glad i deg også. Vi snakkes snart.

Carrie la på. Hun dusjet og kledde på seg før hun kjørte de drøye tre kilometerne fra hytten hun hadde leid og inn til sentrum i Winter Haven. Det var ikke før hun hadde parkert at hun innså at hun var en halv time for tidlig ute til sin første dag på jobb.

Hun gikk ut av leiebilen og sto under skiltet til Vinglasset, spesialforretningen der hun skulle tilbringe sensommeren og begynnelsen av høsten. Hun hadde arbeidet på vingården i årevis og jobbet seg oppover, og etter studiene var hun blitt assisterende leder.

Hun elsket å lære å blande nye smaker, og å se det ferdige produktet bli tappet på flasker. Hun hadde prøvd flere studier før hun hadde landet på et som fokuserte på salg og markedsføring, med særlig vekt på vindyrking – selv om faren ikke hadde syntes noe om det.

Nå var hun ivrig etter å bruke det hun hadde lært til å øke selskapets omsetning. Det hadde tatt henne nesten et år å overbevise faren om at Uscellis fantastiske viner burde selges i USA, og at hun burde lede prosessen. Da Jake, Mariabellas nye ektemann, hadde tilbudt seg å støtte åpningen av en vinforretning i den vesle turistbyen i Midtvesten, hadde Uscellis tidligere konge endelig gitt etter.

I begynnelsen hadde Carrie vært fornøyd med å la butikken drive seg selv mens hun hjalp til med administrasjonen fra vingården i Uscelli. Men da salget i USA fremdeles var labert etter noen uker, visste hun at hun måtte påta seg en mer aktiv rolle.

Hun hadde tilbrakt to uker i en vinforretning i Uscelli og lært om salgsteknikker. Likevel hadde faren hennes vært overbevist om at hun snart kom til å miste interessen for det hele.

Hun kunne ikke klandre ham. Men Carrie følte seg hjemme på vingården. Hun hadde skjønt at det var der hun hørte hjemme og var ikke lenger i tvil.

Det var ikke bare sin egen dugelighet Carrie måtte bevise, men også at Uscelli-vinen var verdt noe i utlandet. Og kanskje, bare kanskje, kom faren en dag til å forstå at hun mente alvor og at hun var den åpenbare kandidaten til å ta over vingårdens eksportdrift. Hvis ikke, fikk hun spinke og spare til hun kunne skaffe seg sin egen vingård.

Men tvilen tynget ennå en anelse på skuldrene. Hva om du gir deg med dette også? hvisket en indre stemme. Hva om du mislykkes?

Hun kunne ikke mislykkes. Så enkelt var det.

Carrie låste seg inn i butikken og gjorde seg klar til å åpne. Innen ekspeditrisen Faith kom på jobb, var lokalet allerede fylt med musikk og dus belysning. – Jøss, sa Faith idet hun la fra seg vesken bak disken. – Du er tidlig ute.

– Jeg har gledet meg slik til den første dagen min. Carrie ilte til den andre siden av den tunge utstillingskurven med vin og hjalp Faith å bære den ut på fortauet. Ekspeditrisen – som Carrie hadde møtt da hun ankom Winter Haven på fredag – var en høy, tynn blondine med et varmt smil og store grønne øyne. Hun hadde tatt godt imot Carrie og stilt en masse spørsmål om Uscelli-vinene, helt klart opprømt over å møte noen som hadde direkte erfaring fra vingården.

– Det er gøy endelig å få en kollega som liker jobben sin, sa Faith da de gikk inn igjen i butikken. – Den siste jenta vi ansatte, kom så ofte for sent at jeg ga henne en vekkerklokke til bursdagen.

– Virket det?

– Niks. Hun mistet den i bakken da hun løp til bilen den kvelden fordi hun var sent ute til en date. Faith ristet på hodet. – Jeg er alt overbevist om at du kommer til å gjøre en bedre jobb enn henne. Dessuten kjenner du disse vinene bedre enn noen andre.

Carrie strøk en lang lokk av det mørke håret bak øret. Varmen spredte seg i kinnene. – Takk.

– Forresten – jeg skal ha fest fredag neste uke, sa Faith mens hun danderte en kreasjon av korker på et lite, rundt bord ved kassen. – Bare litt hamburgere og pommes frittes ved hytten min ved sjøen før det blir for kaldt ute. Jeg håper du vil stikke innom. Jeg har invitert mange naboer som du kan hilse på. Faith smilte. – Kanskje du til og med treffer en kjekkas som du kan ha en liten sommerflørt med.

– Flørt? Jeg? Carrie lo. – Jeg er ikke typen til det.

– Tenk deg om. Alt ligger perfekt til rette. Du er her bare i noen uker før du reiser hjem igjen til den andre siden av jordkloden. Det finnes ikke noe bedre tidspunkt for en flørt!

– Prinsesser flørter ikke, Faith. Faren min ville fått hjerteinfarkt. Det skulle tatt seg ut om hun hadde lagt en offentlig skandale til listen over tabber. Det ville vært enda verre enn den gangen hun strenet inn en halv time for sent med møkkete olabukser til en offentlig middag med Englands statsminister.

Faith lente seg nærmere Carrie. – Alle kvinner fortjener en flørt, Carrie. Ellers kommer du til å ende opp gift og omgitt av en ungeskokk før du vet ordet av det, mens du lurer på hva du gikk glipp av.

Carrie tenkte på livet som lå foran henne og hvilke forventninger folk hadde. Den eldste søsteren var alt gift og var begynt å snakke om barn, mens den mellomste søsteren, dronningen, hadde forlovet seg sist måned. Det var forventet at Carrie skulle dra hjem til Uscelli, finne seg en «akseptabel» karriere og en «akseptabel» partner, som de eldre søstrene hadde gjort, for så å fylle kalenderen med gallamiddager og klipping av snorer.

Usj. Bare tanken på hva som lå foran Carrie ga henne lyst til å løpe skrikende ut av rommet. Hvordan hadde moren orket det? Var det derfor hun hadde snakket så varmt om tiden sin i Winter Haven? Hadde det vært en kort fristund da hun fikk lov til å være seg selv?

– Jeg kommer, sa Carrie og bestemte seg for at mens hun var her, ville hun prøve å oppleve så mye hun kunne. Hun kom kanskje ikke til å flørte så voldsomt, men hun skulle jammen meg ha det gøy. Dette var kanskje hennes siste sjanse til å ta en pause fra forventningspresset.

Moren hadde fortalt henne om denne småbyen i Indiana mange ganger, et sted hun hadde besøkt en gang da hun hadde vært yngre, før Carrie ble født. Moren hadde bodd her en sommer under et dekknavn – som en vanlig person, ikke som dronning. Den gangen hadde ikke mediene vært så besatt på å avdekke alle detaljer, og de hadde heller ikke Internett, så Bianca hadde kunnet tillate seg å være helt for seg selv en stund. Nå skjønte Carrie hvorfor moren var blitt så glad i dette stedet. Det var sjarmerende, stille og fullt av hyggelige og imøtekommende innboere.

Og for å være ærlig så hadde hun villet vite hva moren hadde sett i dette stedet. Når hun hadde snakket om Winter Haven, hadde ansiktstrekkene myknet og blikket blitt drømmende. Carrie hadde lurt på hvorfor Winter Haven var så uforglemmelig.

Tiden fløy den morgenen, og en rekke kunder stakk innom den vesle forretningen. Hver gang hun solgte en flaske Uscelli-vin, var det som om hun ga dem en del av arven sin, seg selv, og hun frydet seg over å dele hjemlandets frodige overflod med andre.

Innen klokken elleve var det roligere i butikken. – Du har visst magiske evner, sa Faith. – Jeg tror ikke vi har solgt så mye vin før i løpet av de to første timene etter åpningstid.

– Folk må være i humør til å kjøpe vin i dag.

– Eller så er de så trollbundet over å møte en ekte prinsesse at de kjøper alt de kommer over.

– Å, jeg vet nå ikke det. Carrie hadde, noe motvillig, nevnt sin kongelige bakgrunn når folk hadde spurt henne om aksenten, som ikke var særlig sterk siden hun hadde tilbrakt mange år på britisk kostskole – et av foreldrenes mange forsøk på å temme villstyringen sin.

– Vi burde utnytte prinsessehistorien, fortsatte Faith. – Sette opp skilt og sånn.

– Skilt?

– Bare et lite et. Dette er en turistby, og turistene kommer til å strømme til om de får nyss om at det er en prinsesse her.

Skulle hun bruke sine kongelige aner som et markedsføringsknep? Hun likte ikke ideen. – Jeg tror det er bedre å la være å si noe om det.

– Men vi kommer til å selge mye mer vin, sa Faith. – Er det ikke det som er målet? Å gjøre forretningen til en suksess?

Carrie kunne ikke si noe på det. Og hadde det ikke vært ironisk om det hun hatet mest i livet sitt, hjalp henne til å få det hun ville ha? Og hvis hun spilte kortene sine riktig, kunne hun vise foreldrene sine at Carlita Santaro var den perfekte representanten for kongedømmets vin.

Carrie gløttet ned på de slitte olabuksene sine og T-skjorten med butikkens logo. – Én ting er sikkert.

– Hva da? spurte Faith.

– Jeg kommer ikke til å være det de forventer seg av en prinsesse.

Faith smilte. – Det er en del av sjarmen din.

Carrie løftet tavlen som reklamerte for dagens tilbud, vekk fra vinduet. – Hvor er krittet?

*

Skiltet gjorde underverker. Etter hvert som ryktet spredte seg om at det sto en prinsesse i butikken, flokket kundene til butikken. Carries naturlig utadvendte personlighet sjarmerte de nysgjerrige turistene. Faith var i fyr og flamme over den økte omsetningen, og hver dag dro Carrie hjem til hytten ved innsjøen, tilfreds og stolt over jobben hun gjorde.

Kanskje faren nå ville innse at hun var som skapt for denne bransjen.

– Er det greit om jeg stikker ut i lunsjen i dag? spurte Faith en ettermiddag da det hadde stilnet litt. – Mamma og søsteren min er i byen i dag, og det hadde vært gøy å treffe dem.

– Klart det, sa Carrie. – Jeg har det hele under kontroll. Hun gløttet mot kassaapparatet som hadde vært en pest og en plage helt siden hun begynte å jobbe her. Hun hadde mestret alt annet i butikken, bortsett fra den hersens maskinen. Hun hadde en tendens til å trykke på feil knapper hele tiden. – Mer eller mindre.

Faith lo. – Vel, hvis det blir for ille, får du bare skrive ned hva du selger, så slår vi det inn senere. Og husk at denne knappen her … Hun trykket på en stor grønn en. – Den åpner kassaskuffen.

Carrie nikket. – Ja vel.

Da Faith hadde dratt, begynte Carrie å tørke støv av hyllene mens noen få kunder gikk og kikket i butikken. Da hun kom til hyllen der Uscellis signaturvin sto – en fantastisk pinot grigio med et hint av sitrus og mandler – løftet hun flasken. Carrie visste at smaken formerlig danset på tungen. Av alle vinene som ble produsert på slottseiendommene, var dette favoritten hennes.

Carrie følte seg med ett stolt. Hun hadde plukket druene til denne vinen. Drevet maskinene som presset saften ut av druene.

Det ringte i bjellen over døren. Carrie satte flasken tilbake og snudde seg. En høy mann hadde kommet inn. De lette bølgene i det korte mørke håret hans sto i kontrast til de markerte kinnbena. Solbrillene skjulte øynene, men ga ham et mystisk preg. Han hadde på seg olabukser og en litt krøllete skjorte som fikk ham til å se både sexy og litt rufsete ut på en gang.

Oi. Noe strammet seg i Carries bryst, og hun måtte tvinge seg til å fokusere på jobben, ikke på ham.

– Velkommen til Vinglasset, sa hun. – Hva ser du etter i dag?

Han pekte mot krittavlen i vinduet. – Jeg ser etter prinsessen.

Carrie smilte. Hun holdt ut armene og tenkte at hvis denne fyren var skuffet over å finne ut at hun ikke var en diva overstrødd med diamanter, så var det ikke hennes problem. – Her har du henne.

Han hevet et øyenbryn. – Du?

– Ja. Hun strakte ut hånden. Hun hadde blitt vant til å introdusere seg som prinsesse de siste dagene, men denne gangen nølte hun litt før hun uttalte ordene. Hun lurte på hvordan kjekkasen kom til å reagere. – Jeg er Carlita Santaro, tredje datter av kongen og dronningen av Uscelli. Det er der druene høstes og vinen tappes.

Han tok av seg solbrillene og avslørte øyne som var så blå at de minnet henne om havet som omga hjemlandet. Da han tok hånden hennes i et fast, sterkt grep, tenkte Carrie på det Faith hadde sagt om en sommerflørt. Denne karen var alt en kvinne som var ute etter et lite eventyr, kunne ønske seg. Høy, mørk, kjekk og med en dyp stemme som liksom vibrerte inne i henne. Og det beste av alt: ingen giftering.

– Beklager, jeg hadde ventet meg en som var mer … formell.

Hun lo. – Prinsesser går ikke alltid rundt i lange kjoler og tiaraer, skjønner du.

– Greit nok. Han slapp hånden hennes og fisket rundt i lommen etter et visittkort som han ga henne. – Daniel Reynolds. Jeg jobber som produsent og reporter for Inside Scoop. Jeg vil gjerne lage en reportasje om deg og butikken.

– En … Hun stirret på kortet, så på mannen. – En reportasje? Til nyhetene?

– Vel, jeg er ikke akkurat nyhetsreporter. Han hostet litt. – Det dreier seg mer om underholdningsnyheter.

Hun ristet på hodet. Og her hadde hun faktisk tenkt på å be ham ut. Nå måtte hun se til å slå på drittsekkradaren. – Paparazzi. Hvorfor er jeg ikke overrasket? Hun snudde seg vekk og ignorerte visittkortet hans. – Takk, men nei takk. Hun gikk bort til en eldre kvinne som hadde kommet inn i butikken mens de snakket, og begynte å fortelle henne om hvitvinsspesialiteter.

– Jeg er ingen paparazzi, sa han og stilte seg opp bak henne.

– Denne Riesling-vinen er en av bestselgerne våre, sa Carrie til kvinnen og ignorerte ham. Hun hadde sett typen før. Alt de ville ha var et scoop, en sensasjonell overskrift. – Hvis du liker søtere viner, er denne et godt valg.

Kvinnen la pekefingeren mot leppene og tenkte. – Jeg vet ikke. Jeg liker dem sånn midt i mellom tørre og søte.

– Da kan jeg foreslå …

– Dette er en reportasje som virkelig kan sette butikken din på kartet.

– … en pinot grigio. Litt tørrere enn Riesling, men ikke så tørr som chardonnayen du vurderte. Hun strakte seg etter flasken, men før hun kom så langt, hadde Daniel lagt visittkortet i hånden hennes. Hun snudde seg mot ham. – Jeg prøver å gjøre jobben min her.

– Og jeg prøver å gjøre min. Han trykket kortet mot håndflaten hennes. – Du kan vel i det minste vurdere det.

– Det tror jeg ikke. Hun tok kortet, rev det i to og lot bitene falle i gulvet. – Jeg er ikke interessert. Gå og finn noen andre du kan plage. Så snudde hun seg mot kunden sin igjen og pustet ut idet hun hørte butikkdøren lukke seg bak ham.