MELISSA MCCLONE

Et perfekt kyss

Oversatt av Mona-Lise Pedersen

Kjære leser!

En gang i tiden introduserte jeg en sekundær karakter, prinsesse Julianna av Aliestle. Jeg har alltid sett på henne som en perfekt heltinne å bruke i et Tornerose-lignende eventyr, hvis muligheten skulle dukke opp.

Jeg ble veldig glad for å bli spurt om å skrive en roman med nettop Tornerose som inspirasjon. Selvfølgelig var det lettere å tenke på å skrive et nåtidseventyr enn virkelig å gjøre det. Det finnes ikke så mange feer og grusomme stemødre nå for tiden! Jeg håper du ser hvordan jeg har brukt elementer fra det klassiske eventyret som utgangspunkt for denne moderne romansen.

Prinsesse Julianna har gått i søvne gjennom livet. Bare en spesiell mann – en prins – kan vekke henne og gjøre henne oppmerksom på alt hun går glipp av. Muligheten til å leve lykkelig alle sine dager venter på henne hvis hun bare åpner øynene og følger hjertet sitt.

Kos dere med boken!

Melissa

Til Tom

En spesiell takk til:

Elizabeth Boyle, Terri Reed, Schmidt Chiropractic Center

og Harlequin for at jeg fikk fortelle Juliannas eventyr!

FØRSTE KAPITTEL

– Tre arrangerte ekteskap og ikke et eneste har nådd frem til alterringen. Det er ikke akseptabelt! Stemmen til kong Alaric av Aliestle drønnet som et løvebrøl gjennom tronsalen. Selv de teppebelagte steinveggene på slottet syntes å skjelve. – Hvis menn tror det er noe galt med deg, så vil størrelsen på medgiften aldri kunne overtale dem til å gifte seg med deg.

Prinsesse Julianna Louise Marie Von Schneckle lot seg ikke påvirke av farens utbrudd. Hun sto med rette skuldre og haken hevet, slik hun var blitt opplært til av en lang rekke guvernanter og barnepiker for å kunne bli en perfekt prinsesse og dronning.

– Far, sa Jules rolig uten å vise følelser. – Jeg ville gifte meg med prins Niko, men han fant ut at prinsesse Isabel var i live og dermed fremdeles hans lovlige hustru. Han hadde ikke noe annet valg enn å heve forlovelsen.

Farens nesebor vibrerte. – Årsaken til bruddet spiller ingen rolle.

Jules forsto hvorfor han var så opprørt. Han ønsket å gifte henne bort til en kronprins, slik at et av hans barnebarn ble tronfølger utenfor Aliestle. Dette var han villig til å bruke mye penger på.

– Resultatet er uansett det samme, tordnet han. – Tre ganger …

– Hvis du tillater, far, avbrøt Jules småsint. Hun var en lydig datter som ikke hadde for vane å avbryte faren, men dette var ikke hennes skyld. –Du har mye å tenke på, og har sikkert glemt at du hevet min første forlovelse med prins Christian. Og prins Richard var allerede forelsket i en annen da jeg ankom San Montico.

– Disse mislykkede forlovelsene er like vel pinlige, sa faren og rynket pannen. De dype furene minnet Jules om de høye og spisse fjellene som omga det lille kongedømmet. – Det har brakt skam over vårt familienavn og Aliestle.

Jules svelget en klump av dårlig samvittighet. Hun hadde blitt lettet da hun fant ut at Niko ikke kunne gifte seg med henne. Den attraktive kronprinsen ville modernisere Vernonia og ikke holde på gammelmodige tradisjoner. Jules ville fått mer frihet enn hun kunne forestille seg, men hun elsket ikke Niko.

Selv om hennes eget land hadde tradisjon for arrangerte ekteskap, ville hun ikke gi opp drømmen om ekte kjærlighet. Den ble sterkere for hver forlovelse som ble hevet.

Drømmer hørte ikke hjemme i Aliestle, bare plikter.

Alaric ristet på hodet. – Hvis din mor hadde levd …

Jules kjente et stikk i hjertet. – Hvis min mor hadde levd, så håper jeg hun ville forstått at jeg prøvde så godt jeg kunne.

Hun hadde ingen minner om moren, dronning Brigitta, som hadde brakt fremskrittsvennlige ideer, nesten sjokkerende, til Aliestle da hun giftet seg med kong Alaric. Selv om ekteskapet var arrangert, hadde han forelsket seg dypt i sin unge hustru og lyttet til hennes syn på likestilling. Etter råd fra henne hadde han foreslått lovendringer i forhold til bedre utdanningsmuligheter for kvinner. Han hadde til og med reist sammen med henne, slik at hun kunne leve ut sin store interesse for seiling. Til tross for protester fra kabinettet.

Etter at Brigitta døde i en regatta i det sørlige Stillehavet da Jules var to år, lovet en sønderknust Alaric aldri å gå mot landets konvensjoner. Han beholdt lovendringen angående utdanningsmuligheter for kvinner, men la begrensninger på hvilke jobber kvinner kunne ha. Han giftet seg på nytt, denne gang med en passende aliestisk aristokratisk kvinne, som kjente sin rolle og var innforstått med det.

– Jeg skulle ønske min mor kunne få oppleve at jeg har levd livet mitt i respekt og kjærlighet for deg, familien min og landet mitt, la Jules til.

Men hun visste at det ikke betydde så mye. Hvis Jules ikke giftet seg og i det minste fikk et barn på en trone et eller annet sted, så ble hun sett på som en fiasko.

Farens øyne ble smalere. – Jeg erkjenner at du ikke har skylden for at de tre forlovelsene ble hevet. Du har alltid vært en flink og lydig datter.

Jules var opplært til å være en pliktoppfyllende prinsesse, men hun håpet å kunne bidra til forandringer i Aliestle så snart hun hadde giftet seg og flyttet hjemmefra. Hun ville hjelpe broren Brandt, kronprinsen, slik at han kunne modernisere landet og forbedre kvinners rettigheter når han ble konge.

Faren så ettertenksomt på henne. – Jeg antar det er litt forhastet å gifte deg til bort til arvingen til et av medlemmene i kabinettet.

Jules skulle til å protestere, men presset sammen leppene. Hun hadde sagt mer enn hun hadde tenkt og måtte holde et kaldt og rolig ytre, selv om hun skalv innvendig.

– Vær så snill, far, gi meg en sjanse til. Den neste forlovelsen vil bli vellykket. Jeg er villig til å gjøre hva som helst for det.

Han hevet øyenbrynene. – Det var da en voldsom begeistring.

Heller desperasjon. Hun tvang frem et smil. – Jeg er tjueåtte år, far, og den biologiske klokken tikker.

– Ja, barnebarn, sa han og smilte. – Det er det eneste som mangler i livet mitt. Jeg skal sikre deg en fjerde forlovelse med det samme. Ut fra tidligere erfaringer, hadde jeg en reserve i tilfelle du forlot Vernonia.

En reserve? Det stakk henne i hjertet at faren ikke var mer fortrolig med henne.

– Alt jeg behøver å gjøre er å forhandle om ekteskapskontrakten, fortsatte han.

– Hvem skal jeg gifte meg med, far? spurte Jules på samme måte som hun ville spurt angående en middagsgjest, og ikke mannen hun skulle tilbringe resten av livet med i et kjærlighetsløst ekteskap. Et ekteskap forhandlet frem ut fra fordelene det ville gi de to landene.

– Kronprins Enrique av La Isla de la Aurora.

– Soloppgangens øy, oversatte hun.

– Det er en liten øy i Middelhavet på kysten av Spania, hvor kong Dario regjerer, sa faren.

Jules kjente en dyp lengsel inni seg. Interessen for seiling hadde hun arvet etter moren. Det var også det eneste Jules fikk gjøre på egen hånd.

Men bare på innsjøer og elver.

Etter at Jules hadde lært å seile i Svartehavet, hos sine besteforeldre på morssiden, hadde faren forbudt henne å seile på åpent hav av frykt for at hun skulle lide samme skjebne som moren.

– Får jeg lov til å seile når jeg besøker øya? spurte hun.

– Seiling på sjøen er forbudt mens du er forlovet.

Dette ga henne et håp. – Og etter at jeg har giftet meg …?

– Da bestemmer ektemannen din skjebnen for hobbyen din. Du må forstå at dette er din siste forlovelse utenfor Aliestle, sa faren bestemt.

– Jeg forstår, far, sa hun og kjente en lett skjelving langs ryggraden.

– Du bør ta initiativ til en kort forlovelse, la han til.

Jules måtte overbevise prins Enrique om at hun var den eneste rette for ham. Den perfekte prinsesse. Og kanskje fant hun kjærligheten hun drømte om. Det hadde skjedd med foreldrene hennes og kunne også skje med henne.

– Når reiser jeg, sir?

– Hvis forhandlingene med kong Dario og prins Enrique fullføres i kveld, kan du reise i morgen, sa kong Alaric. – Din bror Brandt, en kammerpike og en livvakt reiser sammen med deg.

Dette var Jules siste mulighet til frihet. Hun måtte ikke gjøre noen feil. – Jeg skal være klar til avreise i morgen, far.

*

Alejandro Cierzo de Amanecer lå i sengen og hørte en lyd utenfor soverommet sitt i strandvillaen. Det var nok den hjemløse kattungen han hadde funnet på båtbyggeriet. Den var sannsynligvis sulten.

Soveromsdøren ble slått opp, og lyden av støvler slo mot terrakotta-flisene.

Ikke nå igjen.

Alejandro skar en grimase, men rørte seg ikke. Han kjente rutinen.

En tropp med kongelige vakter kom inn og stilte seg rundt sengen hans. I det minste hadde de ikke våpen denne gangen.

– Hva vil han nå? spurte Alejandro.

Troppens kaptein, Sergio Mendoza, var like uttrykksløs som vanlig. –Kong Dario anmoder deg om å møte i palasset snarest mulig, Deres Høyhet.

Ansiktsuttrykket til Sergio forandret seg ikke. Han hadde vist følelser bare en gang, og det var da Alejandro hadde kommet sent hjem fra et stevnemøte med den yngste datteren hans. Til tross for sikkerhetstroppen som fulgte dem, hadde Alejandro fryktet for livet da han så raseriet i øynene til kapteinen.

– Kongens ordre er at du blir med oss med en gang, sir, sa Sergio.

Alejandro forsto ikke hva faren ville. Ingen på slottet lyttet til det han sa, og han ønsket ikke å være en del av monarkiet. Han hadde etablert sin egen bedrift og foreslått økonomiske forandringer, som også omfattet å utvikle turistnæringen. Men disse ideene var hverken faren eller broren enige i. De tenkte mer gammelmodig og tradisjonelt.

Den svarte kattungen med hvite poter klatret opp lakenet på sengen.

– Jeg vil kle på meg før jeg går noen steder, sa Alejandro.

– Vi venter mens du kler på deg, sir. Ordene til Sergio hadde ingen beroligende virkning på Alejandro. – Kongen vil ikke ha noen forsinkelser.

Alejandro bet tennene sammen. Han ville helst be kapteinen om å forlate rommet, men han visste at vaktene ville bruke makt hvis de måtte. Han var lei av å kjempe denne kampen. – Jeg trenger litt privatliv.

Sergio beordret soldatene ut av rommet, men ble selv stående ved sengen. – Jeg venter utenfor døren, sir. Vakter står under hvert vindu.

Alejandro rullet med øynene. Faren så fremdeles på ham som en opprørsk tenåring. – Jeg er tretti år, ikke sytten.

Sergio sa ikke noe. Det var tydelig at han husket noen av de tidligere påfunnene til Alejandro.

– Hvor tror du jeg ville rømme, kaptein? Alejandro lå i sengen dekket av et laken. – Det er her jeg har forretningene mine. Jeg har investert i eiendommer. Min fars livvakter følger meg overalt.

– Livvaktene følger deg fordi du trenger beskyttelse, sir, sa Sergio. – Du er nummer to i arverekken til tronen.

– Det behøver du ikke minne meg om, mumlet Alejandro.

– Mange ville gitt mye for å være i din posisjon.

Ikke hvis de hadde visst hva det innebar å være nummer to. Ingen brydde seg om hva han tenkte. Selv når han prøvde å bidra til å utvikle øya, fikk han ingen støtte. Han måtte gjøre alt på egen hånd.

Alejandro hatet å være prins. Han hadde utdannet seg i USA og ønsket fremskritt for landet sitt. Dagens styringsmåte var utdatert og opprettholdt altfor mye makt hos en person.

– Hold vakt ved døren om du må, sa Alejandro og strøk kattungen. – Jeg skal ikke gjøre dette vanskeligere for deg enn nødvendig.

Tjue minutter senere gikk Alejandro inn i slottets mottakelsesrom. Hans eldre bror reiste seg fra en av sofaene. Enrique var en yngre utgave av faren, med kortklipt hår, skreddersydd dress, stivet skjorte, silkeslips og polerte skinnsko. Broren tok også etter farens væremåte.

– Dette bør være viktig, Enrique, sa Alejandro.

– Det er det, sa broren og smilte tilfreds. – Jeg skal gifte meg.

Det var på tide. Bryllupet til Enrique ville være første skritt på veien til Alejandros frihet fra monarkiet. En niese eller nevø ville ta hans plass som nummer to i arverekken til tronen. – Gratulerer, bror. Jeg håper forlovelsestiden blir kort, og at en ny arving snart er på vei.

– Det er planen, sa Enrique og gliste.

– Hvorfor vente til etter bryllupet?

Han lo. – Kong Alaric ville kreve hodet mitt på et fat hvis jeg forhaster meg. Han er gammeldags på det området, og spesielt siden datteren er jomfru.

– Kong Alaric. Alejandro hadde hørt navnet før. – Du skal gifte seg med en prinsesse fra Aliestle?

– Ikke en prinsesse, men prinsessen, sa Enrique opphisset. Aliestle var et lite kongedømme i Alpene, rik på naturressurser og hundre ganger mer velstående enn La Isla de la Aurora. – Kong Alaric har fire sønner og en datter.

– Dette må være en stor nyhet for far.

– Han er nesten svimmel over medgiften til Julianna og de økonomiske fordelene forbindelsen med Aliestle vil føre med seg. Heldigvis for meg, er prinsessen like vakker som rik. Etter hva jeg hører er hun litt av en isprinsesse, men jeg skal nok få tint henne opp.

– Hvis du trenger noen råd …

– Jeg har ikke samme erfaring med kvinner som deg, men jeg skal nok finne ut av det på egen hånd, sa Enrique.

– Jeg håper dere begge to blir svært lykkelige, sa Alejandro og mente det han sa. Et lykkelig kronprinspar betydde flere arvinger, og jo lenger ned i arverekken Alejandro kom, jo bedre. Han gledet seg til å bruke all sin tid på forretningene og trekke til seg flere investorer for å bedre øyas svake økonomi.

– Jeg vil at du skal være forloveren min, sa Enrique. – Og du flytter hjem i tiden før bryllupet står.

Alejandro følte et stigende sinne over dette kravet. – Enrique …

– Den kongelige familien må vise samhold i forlovelsestiden. Du har fri om dagene bortsett fra offisielle arrangementer, men det forventes at du deltar på middager og kveldstilstelninger, og du må også være til stede når prinsessen og følget hennes ankommer i dag.

Alejandro ble forbannet. – Du høres ut akkurat som far.

– Det er hans ord, ikke mine. Enrique så på broren med en uvanlig medlidenhet. – Men jeg vil gjerne at du er forloveren min. Du er favorittbroren min.

– Jeg er den eneste broren din.

Enrique lo. – Desto større grunn til at du bør støtte meg. Far gir deg kompensasjon for eventuelle ulemper.

Hele Alejandros liv var en eneste stor ulempe. – Jeg vil ikke ha pengene hans.

– Det har du aldri villet ha, men siden far tilbyr deg penger, så ta imot dem. Invester pengene i båtene dine, kjøp en ny villa, doner til veldedighet eller gi dem bort på gaten, sa Enrique. – Du har fortjent dette, Alejandro. Ikke la stoltheten din stå i veien også denne gangen.

– Jeg vil bare være i fred.

– Når Julianna og jeg har fått barn, er du fri fra monarkiet. Og hvis du bidrar nå før bryllupet, har far lovet å la deg leve ditt eget liv.

– Spurte du om det, eller tilbød far seg det?

– Litt begge deler, men jeg kan forsikre deg at far vil holde ord.

– Når må jeg flytte inn i palasset?

– Etter lunsj.

Alejandro bannet igjen. Han drev et båtbyggeri, og han måtte følge med på investeringene sine og gjøre forberedelser til Med Cup. For ikke å glemme at kattungen måtte ha mat. – Jeg har mitt eget liv og ansvar å følge opp.

– Du har også ansvar her, som du overser mens du leker med båtene dine, skjente Enrique.

Alejandro kokte av raseri, men prøvde likevel å snakke rolig. – Jeg leker ikke, jeg arbeider. Hvis du hadde sett på den nært forestående Med Cup som en mulighet til å fremme …

– Hvis du vil fremme øyas anseelse, bør du heller støtte det kongelige bryllupet, avbrøt Enrique. – Det vil gjøre mer for øyas økonomi enn dine kostbare ideer om å forbedre øyas natteliv, bygge glorete feriesteder og tiltrekke seg deltakere til en liten regatta.

– Med Cup er ingen liten regatta. Den …

– Samme kan det være. Enrique dyttet Alejandro ut som om han var et plagsomt insekt. Som far, så sønn. – Møt opp etter lunsj, ellers sender far deg på et diplomatisk oppdrag.

Ordene traff Alejandro som et slag under beltestedet, og var ikke uventet ut fra måten faren og broren opererte på. De ville nok gjøre alvor av trusselen. Det betydde at Alejandro måtte gjøre som de sa for å sikre fremtiden. Og friheten hans.

– Jeg er tilbake før prinsessen din ankommer.

En gang svart får, alltid svart får. Alejandro hadde slett ikke noe imot den tittelen.

*

Jules satt i helikopteret over det klare, blå Middelhavet. Den luksuriøse kabinen hadde akkurat plass til følget hennes: broren Brandt, kammerpiken Yvette og livvakten Klaus.

De var nesten fremme.

En kombinasjon av forventning og nervøsitet gjorde at Jules dunket lett med bena på gulvet og tvinnet håret med fingrene. Hun la hendene på fanget i stedet. Hun ville så gjerne gjøre både familien og landet stolte av henne.

Hun tittet ut av vinduet. På sjøen fikk hun øye på en Sun Fast 3200 med en fargerik spinnaker og lente seg mot vinduet for å se nærmere på seilbåten.

Den var nydelig.

Mannskapet satt på rekka, og bena dinglet mot sjøen. Skroget skar gjennom bølgene.

Lengselen inni henne gjorde det vanskelig å puste.

Hun kunne gitt hva som helst for en seiltur, men Jules hadde ansvar og plikter, på samme måte som moren hennes hadde hatt for så mange år siden. Det måtte være bedre å gifte seg med prins Enrique enn å bli værende i Aliestle resten av livet. I det minste håpet hun det.

Jules skar en grimase.

– Går det bra med deg? spurte Brandt.

Hun trakk på skuldrene. – Det føles som om det hviler en forbannelse over meg. En av dåpsgavene mine var nok et liv med plikter.

Og en uoppfylt lengsel etter eventyr og frihet.

– Se ut av vinduet, sa Brandt. – Det hviler ingen forbannelse over deg, Jules. Du kommer til å leve i et ferieparadis.

Hvite sandstrender omkranset av palmetrær dukket opp. Bak lå en by med pastellfargede hus langs de smale gatene.

Hun fikk et kort glimt av rader med seilbåter på havnen. De høye og skinnende mastene duvet i takt, og hun ble tørr i munnen.

Kanskje forbannelse ikke var det riktige ordet. Alle disse seilbåtene måtte vel være et godt tegn? – Kanskje livet blir annerledes her.

– Det blir det, sa Brandt og smilte samme sjarmerende smil hun hadde sett på forsiden av et ukeblad på flyplassen i Spania. – Forloveden din kommer ikke til å kunne motstå din skjønnhet og intelligens. Han kommer til å forelske seg hodestups i deg og oppfylle alle dine ønsker, også å seile på sjøen.

Hun krøllet tærne av forventning. – Jeg håper virkelig det er sant.

– Du må tro, oppmuntret han henne. – Det sier du alltid til meg.

Jo, men dette var annerledes. Jules visste ingenting om prins Enrique. Hun hadde hatt det for travelt med forberedelsene til avreisen og ikke hatt tid til å søke opp prinsen på Internett.

For alt hun visste, kunne han være en eldre mann med en fot i graven. Ja vel, nå overreagerte hun. Faren hadde alltid funnet unge menn til henne, fordi han ønsket seg barnebarn.

– Jeg håper dette landet har en moderne innstilling til kvinner, sa Jules.

– Det må være mer moderne enn Aliestle, som har sovet siden middelalderen, sa Brandt. Broren var mer kjent som playboy enn spirende politiker og regent.

– Når du overtar tronen, vil du gjennomføre store forandringer, sa Jules.

Brandt trakk på skuldrene. – Å bli konge blir altfor krevende for meg.

– Du kommer til å vokse med oppgavene, sa hun oppmuntrende.

– Tror du virkelig det? spurte han og så på henne.

– Ja. Hun holdt blikket hans for å få ham til å huske deres tidligere diskusjoner og felles planer. Ja vel, hennes planer. – Du skal føre landet vårt inn i det tjuende århundre.

– Jeg vet sannelig ikke.

– Jo, det gjør du, og jeg skal hjelpe deg. Brandt ønsket alle fordelene ved å være kronprins, men ikke ansvaret som fulgte med. Han fikk se til å vokse opp. – Vi må forandre Aliestle til det bedre, Brandt.

Han sa ikke noe, og hun forventet det heller ikke.

– Vi nærmer oss palasset, annonserte piloten.

Jules fikk gåsehud. Hun tittet nysgjerrig ut av vinduet. Det store palasset i hvit stukkatur, og oransje fliser på taket lå langs sjøen. Bygningen var i flere etasjer og hadde tallrike balkonger og vinduer.

Men ikke noen tårn. Var det også et godt tegn?

Øya i Middelhavet og palasset var noe helt annet enn Aliestle og slottet, som lå som en festning høyt oppe i Alpene. Å bo et lysere og lystigere sted ville bli en velkommen forandring.

– For en gangs skyld har far gjort noe riktig, sa Brandt.

Jules nikket. – Det er vakkert her.

– I alle fall på utsiden.

Hun sukket. – Kjære bror, ikke glem at du er her som moralsk støtte for meg.

– Og jeg skal passe på at bryllupsreisen ikke starter for tidlig, ertet Brandt.

Helikopteret landet og maskinen stoppet. Rotorene saktne farten. Hun skalv lett på hånden, noe som fikk henne til å fokusere på det som skulle skje. Da de forlot helikopteret, hadde uniformerte vakter allerede tatt hånd om bagasjen.

– Deres Kongelige Høyhet Kronprins Brandt og Deres Kongelige Høyhet Prinsesse Julianna. Velkommen til La Isla de la Aurora. En eldre mann i grå dress bukket. – Mitt navn er Ortiz. Prins Enrique beklager at han ikke kunne møte dere personlig, siden han for øyeblikket er opptatt i et viktig møte.

– Det forstår vi, sa Brandt og smilte. – Viktige møter kommer først.

Jules så seg omkring i de blomstrende omgivelsene. Var dette paradis?

– Takk, sir. Ortiz hørtes takknemlig ut. – Jeg har ansvaret på palasset og står til deres tjeneste. Uansett hva dere trenger, så kan jeg skaffe det.

Jules så fort på Brandt, som gliste bredt. Hun måtte passe på at han ikke utnyttet gjestfriheten.

– Palasset ligger i nydelige omgivelser, Ortiz, sa hun.

– Det gleder meg å høre, ma’am, smilte Ortiz. – Tillat meg å vise deg og følget ditt veien til palasset.

Klaus nikket. Livvakten hennes var i femtiårene, med kortklippet hår og et våpen under den skreddersydde jakken. Han hadde beskyttet henne så lenge hun kunne huske.

– Vis oss veien, Ortiz, sa Jules.

Underveis fortalte Ortiz henne kort om palassets historie. Hun ante ikke at den kongelige familien hadde regjert landet så lenge. Det var ingen tvil om at dette hadde imponert hennes far.

– Prins Enrique har gjort så mye for øya, sa Ortiz. – En bedre etterfølger kunne ikke kong Dario få.

Jules skulle gjerne visst om dette var sant eller bare propaganda. – Jeg ser frem til å møte prins Enrique.

– Han sa det samme om Dem ved lunsjen, ma’am, sa Ortiz og smilte.

Et tredje tegn? Jules håpet det.

Da de kom opp til palasset, åpnet de tunge inngangsdørene seg som ved et trylleslag. Jules stirret på inngangen med en blanding av forventning og engstelse. Hvis alt gikk bra, ville dette bli hennes nye hjem. Her skulle hun bo med sin mann og oppdra sine barn.

Hun trakk pusten dypt og fortsatte inn.

Det var høyt under taket i hallen. Vakre malerier, både moderne og klassiske, hang på veggene. Midt i rommet sto en marmorstatue som forestilte en kvinne. – For en nydelig statue, sa Jules.

– Den forestiller Eos, en av gudene fra gresk mytologi, forklarte Ortiz. – Vi er mer knyttet til det latinske navnet, Aurora. Uansett hvilket navn man foretrekker, så vil hun alltid være soloppgangens gudinne.

En mann med bar overkropp, kledd i shorts kom løpende mot dørene. Noe svart pilte over gulvet.

Yvette skrek. – En rotte, Deres Kongelige Høyhet.

– Det er ingen rotter i palasset, ropte Ortiz.

Skapningen med svart pels løp mellom bena på Jules, som ble overrasket og mistet balansen.

– Ta henne, ropte Klaus.

Det var for sent, og Jules falt mot marmorflisene. Plutselig ble hun fanget av sterke armer, og ansiktet hennes ble presset mot et hardt, nakent bryst. Kinnet hvilte mot varm hud, og mørkt hår kilte henne i nesen. Lyden av hjerteslag lød i ørene hennes. Han luktet fantastisk. Ingen parfyme, bare såpe, vann og duften av salt sjø.

– Deres Høyheter, er noen skadet? hylte Ortiz.

Høyheter? Mannen måtte være en prins. Faren hadde bare snakket om kronprinsen og ikke nevnt noen brødre. Å, bare dette var Enrique …