SUSAN MEIER

Dobbel lykke

Oversatt av Kari Giske

MINISERIE: MITT NYE LIV

Dobbel lykke er den andre delen av to i miniserien Mitt nye liv – de ettertraktede ungkarene Max og Chance står overfor den største utfordringen hittil: de skal bli fedre!

Kjære leser!

En gang imellom dukker det opp en historie som overrasker meg. Denne boken er en slik en. Jeg ville skrive en bok om en helt som reiser bust for et godt ord. Han har hatt et forferdelig liv med en krevende, ofte uhederlig far, og han har flyktet fra år med følelsesmessig mishandling – helt til den tidligere kjæresten hans dumper tvillingene deres i fanget på ham, og han ikke kan flykte lenger. Så kommer Tory Bingham inn i bildet. Chance mener kanskje at han har hatt det vanskelig, men Tory har hatt det hundre ganger verre. I stedet hjelper hun ham gjennom hans traume ved å bli forlatt av kjæresten og til å bli far for tvillingene sine. Jeg håper historien deres kan inspirere deg.

Kos deg med boken!

Susan Meier.

Til hospice-pasientene og de fantastiske familiene deres som opp gjennom årene med frivillig innsats har lært meg at sannheten om liv og død, kjærlighet og håp,

av og til er ganske enkel.

FØRSTE KAPITTEL

Chance Montgomery kjørte SUVen sin opp til den store, svarte smijernsporten som beskyttet morens eiendom. Han tastet inn koden som hun hadde gitt ham, og etter at portene gled opp, kjørte han oppover den svingete veien, overrasket over at ingen ting var forandret. Løvet på de høye trærne som førte frem til herskapshuset var blitt rødt, gult og oransje, slik som de alltid ble i oktober i Pine Ward i Pennsylvania. Det brune og grå steinhuset, barndomshjemmet hans, så nøyaktig likedan ut som det hadde gjort på attenårsdagen hans, da han rømte hjemmefra.

Han hadde flyktet fordi livet var et eneste rot. En sammenhengende rekke av dager, måneder og år flettet sammen av svik og løgner. En skjebnens ironi var at han vendte tilbake av samme grunn. Kvinnen som han hadde trodd var hans store kjærlighet, hadde forlatt ham da det gikk opp for henne at hun var gravid med tvillingene hans. Hun hadde aldri elsket ham, bare brukt ham som et ledd i karrieren. Ni måneder senere hadde hun fått barna, og hadde tilsynelatende tatt seg av dem i rundt seks måneder. Så, for to uker siden, hadde hun kommet til ham med dem og sagt at hun ikke ville ha dem tilbake.

Merkelig at det at hun gav fra seg barna forsterket den verdifulle lærepengen som han hadde fått da han oppdaget at adoptivfaren faktisk var hans biologiske far. Det gikk ikke an å stole på andre. De fleste var opptatt av seg og sitt. Det burde han ha husket da hun fortalte at hun bare hadde vært sammen med ham for å bruke ham. Men nei. Han hadde faktisk håpet at om hun ikke elsket ham, så kunne hun elske barna deres.

For en idiot han var.

Han stanset foran en av garasjedørene, slo av motoren og steg ut. Moren skyndte seg mot ham som om hun hadde stått og ventet på ham.

– Chance, skatten min! Det snøhvite håret var kortklipt i en nett og elegant frisyre. Den svarte buksen og den svarte genseren med perler fikk henne til å se ut som den sosietetsdamen hun var. Hun gav ham en klem. Da hun slapp ham, hadde hun tårer i øynene. – Jeg er så glad for at du er hjemme.

Han kremtet. Han ønsket at han kunne si det samme, men når sant skulle sies, var han ikke glad for å være her. Han var ikke glad for at han ikke kunne håndtere tvillingene. Han var ikke glad for at moren deres ikke ville vite av dem. Han var ikke glad for at alle i livet hans såret ham, lurte ham eller løy for ham.

Bortsett fra Gwen Montgomery. Den hengivne hustruen som var blitt lurt til å adoptere ham. En kvinne som ikke engang da hun oppdaget at han var ektemannens illegitime barn, sluttet å elske ham.

– Godt å være hjemme.

Greit. Det var løgn. Men hvordan kunne han fortelle denne glade kvinnen sannheten? At dette huset fikk ham til å tenke på en far som var upålitelig. At livet hans var et helvete …

Han kunne ikke det.

Hun klappet i hendene. – La meg se dem da!

Han åpnet bakdøren samtidig som en høy, rødhåret kvinne kom ut fra huset. Han hadde løyet hvis han hadde sagt at han ikke registrerte at hun var pen. Store, brune øyne pluss en nett liten nese og fyldige, fristende lepper var alltid pent. Men hun hadde på seg en kjedelig, hvit bluse, grå bukse og stygge … virkelig stygge … svarte sko.

– Dette er Victoria Bingham, forresten, sa moren. – Hun liker å bli kalt Tory. Jeg ansatte henne som barnepike.

Vanligvis ville han ha tatt hånden som hun rakte frem. I stedet vendte han seg mot moren. – Jeg sa jo det, mor, at jeg vil oppdra ungene selv. Jeg kom hit for at du skulle hjelpe meg, ikke en fremmed.

Gwen ble stiv. – Vel, selvsagt skal jeg hjelpe deg. Men du trenger en barnepike også, til å skifte bleier og slikt …

– Jeg kan skifte bleier. Jeg har skiftet tretti tusen i løpet av de siste to ukene. Disse barna ble forlatt av moren. De skal ikke miste faren også.

Hun la hånden på kinnet hans. – Å, vennen min. De skal ikke mangle kjærlighet. Du hadde barnepike til du var fire. Og du tror vel ikke at jeg er mindre glad i deg enn i et barn som vokste opp uten barnepike?

Han ristet på hodet. Gwens kjærlighet var blitt bekreftet millioner av ganger da hun aksepterte sin ektemanns utroskap mye bedre enn Chance hadde gjort.

– Skjønner du nå? Barnepiker er til stor hjelp.

– Jeg antar det, mumlet han og åpnet bakdøren og viste frem sin store stolthet og glede i livet. Lille Sam protesterte indignert, som om han mislikte å sitte i setet sitt mens alle andre snakket. Cindy gurglet fornøyd.

– Å, vennen min! Så nydelige de er!

*

De var nydelige.

Tory Bingham stod litt til siden og stirret på de to lyse, blåøyde spedbarna. Hun hadde ikke ønsket seg denne jobben. Etter år med operasjoner og terapi for å bli bra i det venstre beinet, som var blitt knust i en motorsykkelulykke, kunne hun endelig gå ved hjelp av spesialsko. Hun kunne også kjøre bil. Planen hadde vært å være sammen med kjæresten, som ikke hadde vært like heldig etter ulykken. Men foreldrene hadde hatt andre planer.

De ville at hun skulle ta seg jobb. Enda verre, de ønsket at hun skulle gå videre i livet. Mens kjæresten var lenket til sengen, ville de at hun skulle gå videre. Det var ikke bare latterlig; det var forferdelig.

Men hun var tjuefem år gammel. Hun hadde ingen penger. Hun hadde ikke helseforsikring. Alle utgiftene til behandling ble betalt av Jasons motorsykkelforsikring, men hun var i ferd med å nå grensen. Foreldrene var riktignok venner av familien Montgomery, men de hadde ikke like mye penger. Hun hadde ikke noe valg, hun måtte ta den jobben som Gwen hadde tilbudt henne.

Og nå ville ikke den hjemvendte sønnen vite av henne.

Greit for henne. Hun kunne finne en annen jobb. Bortsett fra …

Vel, ungene hans var nydelige. De skjønne, små englene gjorde noe merkelig med hjertet hennes, og hun greide ikke å la være å stirre på dem.

Chance dukket inn i bilen. – Her, jeg skal ta dem ut.

– Det er greit. Gwen skyndte seg rundt tilhengeren bak SUVen. – Ta Sam, du. Jeg tar Cindy. Hun åpnet døren og bøyde seg inn for å ta ut den lille piken, men dukket ut igjen med en gang. – Tory, kan du hjelpe meg med disse selegreiene? Jeg får ikke til å åpne dem.

– Ja visst, ma’am, sa Tory og skyndte seg rundt. Hun hadde visst ikke blitt oppsagt likevel. Men selv om hun holdt seg så langt unna det svarte beistet på tilhengeren som hun kunne, grep angsten henne. Hun husket ulykken som noe lydløst, flytende, som eksploderte i hodet hennes på de merkeligste tidspunkter, dag og natt. En tåke som omtrent hadde ødelagt beinet hennes og nesten tatt livet av mannen som hun elsket.

– Skynd deg, Tory!

Hun skyndte seg bort, bøyde seg inn for å åpne selen, og befant seg ansikt til ansikt med det vakreste vesen i universet. Store, blå øyne blunket mot henne. – Vel, hallo der.

Barnet gurglet frydefullt.

– Du er det søteste jeg har sett. Hun løftet barnet ut av setet.

For første gang siden ulykken kjente Tory seg glad. Barnet klappet henne i ansiktet, og hun lo. Men Gwen ventet utålmodig på å få holde den lille piken, og Tory leverte henne fra seg.

– Du verden, sa Gwen. – Det er en glede å møte deg, Cindy. Jeg er farmoren din.

Tory hevet brynene. Hadde ikke Gwen møtt barnebarna sine før? Hun var klar over at Chance hadde vært lenge borte, men hun trodde at de var blitt venner igjen.

Gwen gikk rundt tilhengeren igjen. – Kom igjen. La oss få dem inn i huset.

– Mamma, jeg tror … Chance gren på nesen. – Jeg kjenner at Sam må skiftes på. Vi bør kanskje ta dem rett inn i hytten.

Moren så skuffet ut. – Å.

– Det har vært en lang kjøretur, og når jeg har skiftet på dem, bør jeg gi dem mat.

Gwen smilte som om hun var så glad for å ha sønnen hjemme at hun ville gå med på alt. – Greit. Tory og jeg blir med deg.

Han kikket på Tory, og hun så tilbake på ham. Hun hadde allerede registrert at han var høy og slank. At håret var svart og øynene blå. At en rød flanellsskjorte kledde ham, det gjorde også den trange jeansen. Men mens hun holdt det blå blikket, så hun andre ting. Hemmeligheter. De pene øynene var mistenksomme.

Perfekt. Hun hadde aldri jobbet hel dag, bortsett fra som barnevakt i tre somrer da hun gikk på high school, og nå fikk hun en mistenksom pappa med på kjøpet. Vel, hun aktet ikke å trygle ham om å bli, ikke å forsvare seg heller. Hun ønsket egentlig ikke å jobbe for en grinebiter. Særlig ikke en grinebiter som hun ikke kjente. En barnepike levde sammen med familien der hun var ansatt. Hvis han beholdt henne, ville hun tilbringe tjuefire timer i døgnet sammen med ham.

– Tenk da, Chance, sa Gwen ertende. – Hvis du har en barnepike, behøver du ikke å stå opp midt på natten … og selv om du gjør det, behøver du bare å bytte på og mate ett barn.

Han gned seg i nakken. – Greit. Dere kan komme, begge to.

Etter at de hadde festet ungene i setene sine igjen, satte Tory seg mellom tvillingene, slik at Gwen kunne sitte foran sammen med sønnen.

Mens de kjørte bortover den smale, steinlagte veien gjennom skogen bak huset til Gwen, begynte Tory å innse hvor avsondret de kom til å bo. Tærne var så kraftige at det var nesten mørkt. Bare av og til trengte lyset ned gjennom de røde, gule og oransje trekronene.

Hun svelget. Kanskje de første instinktene hadde vært riktige. Hun burde kanskje ha sagt til moren at hun ikke hadde lyst til å jobbe. Hun hadde lyst til å være sammen med Jason, ta seg av ham, hjelpe ham med å komme seg. Ikke være innesperret i en avsidesliggende hytte med en mann som hun ikke kjente.

Det stanset foran et lavt hus som var for stort til å kalles hytte. Selv om det var av stein og hadde fine vinduer og tak med flere tårn, var det åpenbart både romslig og moderne. Gwen førte dem gjennom det store rommet til soverommet som hun hadde ominnredet til barneværelse. Det inneholdt to barnesenger i eik, to stellebord og to gyngestoler.

Chance la fra seg lubne Sam på det første stellebordet. Gwen la Cindy på det andre. – Tory, vennen min, mens vi skifter bleier, kan du lage mat til dem?

– Ja visst. Glad for å unnslippe løp hun ut til bilen, gikk ut fra at hun ville finne maten der. Men det eneste hun så, var to bager. Da hun hadde båret dem inn på kjøkkenet og lett i dem, fant hun ikke annet enn klær.

– Finner du noe som du liker?

Hjertet hoppet nesten ut av brystet. Chances stemme var lav og dyp, og måten han stod og støttet seg mot kjøkkenøya på, fikk pulsen til å rase. Hun ble irritert. Hvorfor drev hun hele tiden og la merke til ting ved denne mannen? Hun var forlovet. Hun burde ikke se på det pene ansiktet eller legge merke til hvordan han beveget seg. Pluss at hun ikke likte ham engang. Hun sendte ham noe som hun håpet var et profesjonelt smilt. – Jeg lette etter barnegrøten.

Han rakte henne bleiebagen. – Den er her. Mor sa at hun hadde fylt kjøleskapet med alt, også melk. Bruk den, siden min har ligget i bagen i timevis. Så gikk han sin vei, og Tory slapp ut pusten som hun ikke var klar over at hun hadde holdt. Han var riktignok pen, men han var gretten. Selv om hun ikke hadde vært forlovet, burde hun ikke være interessert … tiltrukket, hva hun nå var, for helvete … av ham.

Hun skyndte seg å lage grøten. Da hun bar den inn på barneværelset, satt Chance og moren i hver sin gyngestol med hvert sitt barn på fanget. Hun satte de to små skålene på det runde bordet mellom stolene og trakk seg tilbake.

Siden hun ikke hadde annet å ta seg til, stod hun ved siden av døren og så på dem. Selv om barna var tvillinger og lignet litt på hverandre, var de ikke spesielt lik. De var forskjellig størrelse, de hadde forskjellig hår. Sams var kort og tynt, Cindys var tykt og lengre. Gule krøller hang ned i pannen og nakken.

Da de var ferdige, reiste Chance seg. – Jeg tror vi bør legge dem, slik at de får seg en lur. De har spist, og nå er de trette.

– Det er altså ikke den vanlige leggetiden deres? spurte Gwen.

Han snøftet en latter. – Vanlige? Jeg forteller dem ikke når de skal sove eller spise. De forteller meg det.

Tory kom til å tenke på problemene som hun hadde hatt den første sommeren hos familien Perkins, rike advokater med unger som herset med dem, og greide ikke å undertrykke et: – Å, kjære.

Hun angret øyeblikkelig. De blå øynene til Chance ble smale, og munnen ble til en tynn stripe. Han dunket Sam i ryggen noen ganger, så la han det søvnige barnet i sengen. Gwen gjorde det samme med Cindy. Barna sovnet med en gang, og Chance satte kursen mot døren med moren i hælene. Tory fulgte dem ut mens hun hadde lyst til å sparke seg selv. Fyren likte henne ikke særlig godt som det var, så måtte hun gjøre det enda verre med den store kjeften sin?

Da de kom inn i oppholdsrommet igjen, så Gwen på Chance. – Siden barna sover, har det ingen hensikt å være her. Dessuten kunne du og jeg trenge litt tid sammen. Hun smilte til ham. – Jeg foreslår at du kjører oss tilbake til huset, så kan vi gå inn på kontoret der den gode brandyen står. Vi kan få kokken til å lage noe godt til oss.

Chance fisket bilnøklene opp av lommen. Han fanget Torys blikk. – Pass på ungene.

Hun nikket mens lettelsen strømmet gjennom henne. Han og moren ville forhåpentligvis snakke så lenge at hun greide å finne ut en hyggelig måte å si opp på, siden mødrene deres var venner. Han ville ikke ha henne, og hun ville ikke jobbe for ham. Men hun ville heller ikke skape ubehageligheter mellom moren og Gwen.

Etter at de gikk, slappet Tory av og så seg rundt i huset. De tre soverommene lå på baksiden, mens oppholdsrommene hadde åpen planløsning. Det var et perfekt hjem for en ung familie … eller nygifte. Hun lot hånden gli over benkeplaten i granitt på kjøkkenet. Hun burde ha vært gift nå. Bodd i et koselig, lite hus som dette. Oppdratt sine egne barn. Men en dag … en time … Nei, et minutt hadde forandret alt. I stedet for å bli gift, være mamma eller ha en karriere, tilbrakte hun timevis i et værelse på sykehuset og snakket med en kjæreste som ikke kunne si et ord.

Hun var ikke sikker på om han kunne høre henne engang.

Hun tvang seg til å slutte å tenke på det og gikk bort til salongen med en svær skinnsofa og stoler og en stor TV, og svingte seg rundt. Til «hytte» å være var dette nesten utrolig.

– Så du danser også nå?

Hun virvlet rundt og oppdaget Chance på vei inn av døren. – Jeg utforsket bare litt. Hun la hånden mot det galopperende hjertet og forsøkte å puste normalt. – Jeg trodde at du besøkte moren din.

– Jeg lar ikke barna mine være alene med en fremmed i det uendelige.

– Jeg er ingen fremmed. Mødrene våre er venner. Pluss at jeg har bodd hos din mor og jobbet i huset i en uke.

– Og man skulle tro at du ville ha skjønt din plass da.

Hun trakk pusten dypt. Å, himmel. Sannhetens øyeblikk. Hun behøvde kanskje ikke å finne på en høflig måte å si opp på. Han kom kanskje til å avskjedige henne før det.

Han pekte på sofaen, bad henne sitte. – Du og jeg må ha en prat.

Hun gikk resignert bort og satte seg. Han slengte seg ned i en av lenestolene. – Du gikk for langt da du stilte spørsmål ved leggetidene til ungene.

Hun krympet seg. – Teknisk sett spurte jeg ikke. Jeg sa «å, kjære».

– Som er mye verre. Du kunne like gjerne ha sagt det rett ut: «Hei, Chance. Du gjør alt feil».

– Beklager.

– Dette er mine unger. Jeg har hatt dem alene i to uker. Og selv om jeg ikke er perfekt, vil jeg nødig bli konstant minnet på at jeg ikke alltid vet hva jeg gjør.

Hun løftet hodet med et rykk. Visste han ikke hva han gjorde? Hadde han tvillinger, og så visste han ikke hva han holdt på med?

– Jeg ansatte ikke barnepike fordi jeg ville ta meg av ungene mine selv. Men jeg er villig til å gi deg en sjanse, for oppriktig talt, jeg kunne trenge litt hjelp. Pluss at jeg ikke kommer til å bo her for alltid. Jeg er bare på besøk.

Bare på besøk? Hun spisset ører. Hvis han bare var her på besøk, var denne jobben midlertidig. Det var ikke et valg for livet, og hun måtte ikke oppgi Jason. Jobben var bare midlertidig. Hun ble ør av lettelse.

– Men jeg må si at hvis du har tenkt å kritisere meg, kan vi avslutte dette med en gang.

Hun studerte ham mens brikkene begynte å falle på plass. Gwen hadde fortalt henne at tvillingenes mor hadde etterlatt barna hos ham og sagt at hun ikke ville ha dem tilbake … noe som forklarte hvorfor han ikke stolte på noen. Han ville ikke ha en barnepike. Han ville ta seg av dem selv. Beundringsverdig. Men han visste ikke hvordan. Og fordi han ikke holdt mål, var han hypersensitiv.

Han var ikke en surpomp. Bare en nærtagende pappa som trengte noen til å hjelpe seg. Med ett virket han ikke så uspiselig.

– Er det klart?

Krystallklart. – Ja.

– Flott. Mens han sa det, begynte et av barna å skrike. Han reiste seg. Tory reiste seg også. Kanskje hun ikke skulle slutte likevel. Men jobben var langt fra perfekt. Hun var fremdeles ikke sikker på hvordan hun kunne gi ham råd uten å fornærme ham.

Han gikk mot barneværelset. – Her er den eneste grunnen til at jeg ikke har noe imot å ha deg her. Jeg greier ikke å få Sam og Cindy til å sove i mer enn tjue minutter, og når de er våkne, får jeg ikke et minutts ro.

– Har du båret på dem i to uker?

– Praktisk talt. Av og til leker de på gulvet.

– Jobben din, da?

– Jeg eier et entreprenørselskap, så jeg kunne i grunnen gjøre det jeg ville den første uken. Men da jeg innså at jeg ville få hendene fulle med ungene, overlot jeg hele jobben til en daglig leder.

Hun fanget blikket hans forsiktig. – Du kan ikke leve på den måten i det uendelige.

Han snøftet noe som lignet en latter. – Det har du rett i.

– Og likevel vil du ikke ha noen barnepike.

– Jeg vil ikke bli slik som faren min.

– Hadde han aldri tid til deg?

Han sukket og strøk seg gjennom det korte, mørke håret. – Disse barna prøver bare å venne seg til tapet av moren. Jeg kan ikke forlate dem, jeg også.

– Vil du ha noen forslag når det gjelder enkelte ting? spurte hun varsomt.

Han sukket. – Når jeg spør? Ja.

– Spør du?

Sukket hans ble et stønn. – Det at du synes at jeg burde spørre betyr at jeg burde, så ja, jeg spør.

– Jeg så ingen gåstoler i bilen din …

– Gåstol? Han rynket pannen og så på henne som om hun var blitt gal. – Slike som gamlinger bruker?

Hvis han ikke hadde vært så alvorlig, ville hun ha ledd. Men hun ønsket ikke å fornærme ham, så hun forklarte forsiktig: – En gåstol er et sete med hjul som du kan plassere barna dine i. Det hjelper dem til å lære å gå, men de pleier å like det, også.

– Mener du at de ikke behøver å kravle rundt på meg hele tiden?

Det stakk i brystet av den håpefulle tonen. – Riktig.

– Det forbauser meg at din ekskone ikke gav deg de tingene da hun gav deg barna.

– Liliah var ikke min kone. Hun kommer ikke til å bli noens kone. Som du skjønner, trivdes hun svært så bra med å være mor også. Han snudde seg og gikk inn på barneværelset, og Tory knep øynene fortvilt sammen.

Akkurat da det så ut som om de skulle begynne å bli venner, hadde hun sagt noe dumt.

Dette kom aldri til å fungere.