ABBY GREEN

Om hun bare visste

Oversatt av Cathrine Bjerknes

Denne boken er spesielt til Haze, du er en perle.

Takk for at du har vært min venn helt siden vi var

kvisete tenåringer med snodige frisyrer.

Point Break for alltid! x

FØRSTE KAPITTEL

Rocco de Marco følte en dyp tilfredshet. Han befant seg i et vakkert rom i et verdenskjent museum, midt i den pulserende storbyen London. De inviterte besto av en like eksklusiv krets mennesker. Rikspolitikere, forskere, kommentatorer, A-kjendiser og milliardærfilantroper som kontrollerte børsmarkedet med en fingerbevegelse eller bare ved å heve et øyebryn. Han tilhørte den siste kategorien, og i en alder av trettito var han gjenstand for lavmælte og beundrende spekulasjoner om hvordan han hadde oppnådd denne utilnærmelige statusen på så kort tid.

I samme øyeblikk fikk han øye på en høy, elegant blondine i den andre enden av rommet. Det skinnende håret hennes var trukket bakover i en klassisk hestehale, og det hovmodige, blå blikket myknet under hans. Han la imidlertid merket til at ikke et snev av ekte farge var å spore i de velpudrede kinnene. Hun var kledd i svart fra topp til tå, og han visste at hun var like hard som diamantene i halsgropen og i ørene hennes. Hun smilte og hevet glasset mot ham i en liten, men betydningsfull gest.

En følelse av triumf vokste i Rocco idet han løftet glasset i en tilsvarende skål. Tanken på å kunne fri til den lytefrie Honora Winthrop fløt gjennom årene hans som deilig nektar. Hjertet gjorde et hopp. Dette var øyeblikket. Endelig hadde han oppnådd alt han hadde kjempet så hardt for. Han hadde aldri tort å forestille seg at han noen gang skulle befinne seg i denne stillingen. Som vert for en slik krets med mennesker som han overveide å bli en uunnværlig del av selv.

Endelig var han høyt hevet over den nedrige tilværelsen han hadde fristet da han var ung, i slummen i en fattig, italiensk by. Den gangen var han bare et utemmet barn, uten noen mulighet for å unnslippe. Han hadde blitt spyttet på av sin egen far, han hadde sett halvsøstrene passere ham på gaten uten å kaste så mye som et blikk på ham. Men han hadde kjempet seg ut, med pågangsmot og besluttsomhet og den beryktede intelligensen sin. Ikke en sjel kjente til fortiden hans nå.

Han satte det tomme glasset på brettet til en forbipasserende servitør og avslo et nytt. Å beholde fornuften var like inngrodd i ham som en tatovering på huden. Et øyeblikk kom han til å tenke på den grove tatoveringen han hadde båret i årevis, inntil han hadde fått den fjernet. Det hadde vært noe av det første han hadde gjort da han kom til London for nesten femten år siden, og det prikket i huden ved det ubehagelige minnet.

Han ristet det av seg og gikk for å hevde sin rett på Honora Winthrop. Plutselig kjente han et stikk av klaustrofobi, men han skjøv det vekk. Han var der han ønsket å være.

Han tok seg sammen, irritert over at han var nødt til å gjøre det, og i samme øyeblikk fanget blikket hans en enslig skikkelse. En kvinne. Han kunne umiddelbart se at hun ikke var halvparten så polert eller forlokkende som de andre kvinnene i rommet. Kjolen satt heller dårlig, og håret var en lang floke av flammende rødt. Det var noe utemmet ved henne som appellerte til ham på et dypere plan.

Rocco glemte helt hva han hadde satt seg fore, og han kunne ikke få øynene fra den gåtefulle fremmede. Innen han rakk å registrere hensiktene sine, hadde han skiftet kurs og var på vei i hennes retning.

*

Gracie O’Brien prøvde å se uberørt ut, som om det var helt dagligdags for henne å være gjest på glamorøse tilstelninger på Londons mest prestisjefylte arenaer. Selv om sannheten var at hun var mer vant til å servere, og det på den slags steder der menn støtt og stadig kløp henne i baken og kom med frekke kommentarer.

Hun bet seg i leppen mens hun tenkte på at en hardt tilkjempet kunstutdanning ikke telte særlig mye, slik de økonomiske forholdene var om dagen. Hun hadde en drøm. Men dessverre var hun nødt til å jobbe og spise og overleve for å finansiere denne drømmen. Og de eneste jobbene som var tilgjengelige for henne akkurat nå, var ikke spesielt lukrative eller prestisjefylte.

Hun ristet av seg selvgranskingen. Det kunne hun leve med for øyeblikket. Tilstelninger som dette, derimot … Hun knuget vesken til seg. Hvor hadde det blitt av Steven? Det var for hans skyld hun hadde kommet i kveld. Hun presset leppene sammen. Forknyttheten gnog i henne, sammen med den vanlige engstelsen for Steven.

Gracie tvang seg selv til å slappe av. Denne årlige veldedighetstilstelningen i regi av firmaet broren hennes jobbet i nå, representerte et enormt vendepunkt i livet hans, noe som måtte være forklaringen på humørsvingningene og nervøsiteten hans de siste dagene. Hun måtte slutte å bekymre seg for ham. De var tjuefire nå, og hun kunne ikke gå rundt å føle ansvar for ham, bare fordi hun hadde hatt den rollen så langt tilbake hun kunne huske, da hun hadde vært den som gikk mellom ham og en eller annen bølle. Hun hadde fremdeles arr etter sammenstøt hun hadde vært i for å beskytte lillebroren, tjue nervepirrende minutter yngre enn henne.

Før hun forlot dem, hadde moren deres aldri latt Gracie glemme at den elskede sønnen nesten hadde dødd, mens Gracie hadde vært dumdristig nok til å ha robust helse.

– Om jeg hadde kunnet det, skulle jeg tatt ham med meg og latt deg være igjen. Det var ham jeg ville ha. Men han er altfor knyttet til deg, og jeg orker ikke ta meg av en hylende drittunge. Det hadde vært morens avskjedsord til Gracie.

Gracie fortrengte følelsene som alltid gjorde seg gjeldende når hun tenkte på den dystre dagen, og sukket lettet da hun endelig fikk øye på broren sin i det fjerne. Hjertet svulmet i brystet av kjærlighet til ham. Til tross for at de var blitt forlatt, hadde de alltid tatt var på hverandre. Stevens medfødte skjørhet hadde gjort at ikke engang Gracie kunne redde ham fra noen mørke år, men nå var han tilbake på rett spor.

Broren hennes hadde bønnfalt henne tidligere. – Vær så snill, Gracie. Du må virkelig være der sammen med meg. Jeg trenger deg. Alle de andre kommer til å ha med seg konene sine. Jeg må passe inn. Aner du for et lykketreff det var at jeg fikk den jobben i De Marco International?

Han hadde igjen lagt ut om den gudelignende De Marcos fortreffelighet. Så mye at Gracie hadde gitt etter, bare for å få ham til å gi seg med utbroderingen om denne mannen som absolutt ikke kunne være menneskelig, siden han virket så perfekt.

Hun hadde gitt etter også fordi hun hadde sett hvor nervøs han var, og hun visste hvor hardt han hadde jobbet for denne muligheten. Lange dager i fengsel der han studerte for å heve snittet sitt nok til å komme inn på universitetet. En konstant frykt for at han skulle gi etter for rusavhengigheten igjen. Men det hadde han ikke. Endelig ble det forrykende talentet og intellektet hans brukt til noe.

Han snakket med en annen mann. Om man så på Steven, ville man aldri kunne gjette at han var i slekt med Gracie. Steven var høy og mager, Gracie var lav. Broren var blond, blek og blåøyd. Hun var rødhåret og hadde fregner og brune øyne, etter den udugelige, irske faren deres. Enda en grunn til at moren hadde hatet henne.

Hun skar en grimase idet kjolen gled en centimeter nedover brystene og avslørte enda mer av den lite imponerende kløften. Hun hadde sett den i en bruktbutikk, men hadde ikke prøvd den på. – For en tabbe, mumlet Gracie for seg selv. Kjolen var minst to størrelser for stor.

Hun ga opp håpet om at Steven ville komme for å se etter henne. Hun antok at han var for opptatt, og hun snudde ryggen til menneskemengden for å dra opp kjolen. Hun sto ansikt til ansikt med et buffetbord som bugnet av delikate kanapeer, og en tanke slo ned i henne.

Noen minutter senere var hun lykkelig oppslukt av oppgaven, men hun stivnet idet hun hørte en dyp, sexy stemme.

– Maten kommer ikke til å forsvinne, altså.

Gracie rødmet skyldbevisst og strammet grepet om kanapeen hun nettopp hadde pakket inn i en serviett for å putte i vesken sammen med de tre andre hun allerede hadde der. Hun kikket til venstre for seg, der stemmen hadde kommet fra, og så rett på en hvitkledd bred brystkasse, forbi en svart tversoversløyfe og opp mot det mest fengslende og nydelige eksempelet på maskulinitet hun noen gang hadde sett.

Kanapeen datt umerkelig ned i den åpne vesken. Hun ble fullstendig paralysert. Mørke øyne skinte fra et ansikt så voldsomt vakkert at Gracie fikk lyst til å bukke eller gjøre noe annet underdanig. Og hun var ikke den underdanige typen. Han formelig oste av sex.

– Jeg … Hun kunne ikke engang snakke. Stillheten la seg mellom dem.

Et mørkt øyebryn hevet seg. – Ja?

Munnen hans snurpet seg, og det gjorde bare situasjonen verre fordi det trakk oppmerksomheten hennes dit, og hun tok seg i å bli fullstendig fengslet av leppenes tiltrekkende form. Det var noe provoserende sensuelt over munnen hans. Som om formålet dens var å kysse og bare det. Alt annet ville være bortkastet.

Kinnene hennes flammet nå, for hun var ikke vant til å tenke på å kysse menn sekundet etter å ha møtt dem. Gracie tvang blikket tilbake mot de mørke øynene. Han var høy og muskuløs, og resten av ham var tilsvarende vakkert. Håret var tykt og svart med en lokk som krøllet seg i pannen.

Der han sto med hendene kjekt i lommene, utstrålte han både anstendighet og sorgløshet, og Gracie greide omsider å løsrive seg. Hun senket blikket. – Denne maten er ikke til meg. Den er til … Hun lette febrilsk etter en unnskyldning for den skamløse handlingen, og hun lurte på hva Steven ville gjort om han hadde havnet i en slik situasjon. Kanskje hun hadde lest denne mannen helt feil? Hun kikket opp igjen og spurte mistenksomt: – Er du sikkerhetsvakt?

Han kikket vantro på henne, før han kastet hodet bakover og lo høyt, og selv før det siste ordet forlot munnen hennes, skjønte hun at hun skulle holdt munn. Denne mannen var ikke noen simpel vekter.

Forlegenheten og vissheten om at hun var fullstendig malplassert i disse omgivelsene, fikk Gracie til å svare skarpt. – Det er ikke nødvendig å bli hysterisk. Hvordan skal jeg kunne vite hvem du er?

Mannen sluttet å le, men øynene glitret av munterhet, noe som bare gjorde Gracie sintere. Hun visste at hun responderte på den merkelige virkningen han rent fysisk hadde på henne. Hun hadde aldri følt det på denne måten før. Huden hennes var overfølsom, og hun fikk gåsehud selv om det var varmt i rommet. Hun kunne høre hjertet hamre, og hun var varm, som om alt innvendig var satt i brann.

– Du vet ikke hvem jeg er?

Vantro bredte seg i mannens perfekte ansikt. Eller, ikke helt perfekte. Nesen virket litt skjev, som om den hadde blitt brukket. Og han hadde bittesmå arr langs det ene kinnet. Et annet svakt arr løp fra kjevene til tinningen på den andre siden av ansiktet.

Hun skalv lett, og det var som om hun hadde oppdaget noe ved denne mannen på et dypt og grunnleggende plan. Som om de delte noe. Men det var jo latterlig. Det eneste hun delte med en mann som dette, var luften de for øyeblikket pustet inn. Spørsmålet og skepsisen hans fikk henne ned på jorden igjen.

Hun skjøt haken frem. – Vel, jeg er ikke gal, og du har ikke på deg navneskilt, så hvordan i huleste skulle jeg vite hvem du er?

Den nydelige munnen lukket seg og ble stram, som om han prøvde å holde inne en latter. Absurd nok følte Gracie for å slå til ham, og hun måtte undertrykke det velkjente temperamentet som dessverre var så typisk for rødtopper.

– Hvem er du egentlig, hvis du er så viktig at alle burde kjenne deg?

Han ristet på hodet, og ethvert snev av munterhet var plutselig forsvunnet. Gracie skalv igjen, men denne gangen var det fordi hun så en annen fasett av denne fascinerende utgaven av mandighet. Nå hadde han et lurt glimt i øynene. Bak den enkle sjarmen ante hun at det lå noe mye mindre velvillig, noe mørkt og kalkulerende.

– Hvorfor forteller du meg ikke hvem du er?

Gracie åpnet munnen, men i samme øyeblikk dukket det opp en skikkelse mellom dem og henvendte seg til den gudelignende mannen. Gracie ignorerte han fullstendig, han oppførte seg som om hun var ubetydelig, noe hun jo også var. Han syntes å være vant til å gå mellom kvinner og denne mannen, noe som var utrolig irriterende.

– Mr de Marco, folk venter på at du skal holde talen din.

Sjokket slo ned i henne. Mr de Marco? Var denne mannen hun nettopp hadde blunket kokett til, Rocco de Marco? Av måten Steven hadde beskrevet ham og prestasjonene hans på, hadde hun sett for seg en mye eldre mann, sannsynligvis liten og tykk, gjerne sigarrøykende. Absolutt ikke denne dynamiske, fyrrige mannen. Hun gjettet at han måtte være i begynnelsen av trettiårene.

Mannen som hadde forstyrret dem, forsvant, og Rocco de Marco gikk et skritt nærmere Gracie. Duften av ham traff henne umiddelbart. Han strakte frem hånden, og hun løftet sin egen, fremdeles i sjokk, for å la ham ta den. Øynene hans vek ikke fra hennes da han bøyde hodet og kysset den smale, fregnete hånden hennes. Innvendig krympet hun seg over hvor grove de måtte føles.

Han rettet seg opp og slapp henne. Han var ikke lenger skeptisk. Nå var han bare kjekk og sjarmerende. – Ikke gå noe sted, er du snill. Du har ennå ikke fortalt meg hvem du er.

Dermed snudde han seg og forsvant i mengden. Først da trakk Gracie pusten. Ute av stand til å la være, sugde hun liksom inn den maskuline fysikken hans. Han tårnet over storparten av menneskemengden, som delte seg som Rødehavet for å slippe ham gjennom.

Dette var Rocco de Marco. Legendarisk finansmann og milliardær. Noen kalte ham et geni. Blikket hennes søkte febrilsk etter Steven. Han sto og kikket henført mot Rocco som nå befant seg på podiet.

Uten å ane hvorfor det var så viktig å komme seg ut, visste Gracie at hun var nødt til å dra. Tanken på å stå overfor denne mannen igjen var rett og slett overveldende. Forlegenheten hamret i henne. Hun var den eneste i dette rommet som ikke visste hvem han var. Juvelene kvinnene bar, var ekte, ikke som det billige juggelet hennes. Hun hørte ikke til her.

Hun tenkte på hvordan den viktigste mannen i rommet hadde vært vitne til at hun hadde nasket kanapeer fra buffeten. Steven ville bli så ydmyket om han fant det ut. Han ville dessuten kanskje få problemer. Ansvarsfølelsen grep henne, og Gracie gjorde det eneste hun kunne. Hun løp.

*

Rocco de Marco kikket på notisen om seg selv i avisens finansbilag med en foraktelig mine. En tegneserieversjon av ansiktet hans gjorde trekkene hans mer maskuline og mørke. Han kjente likevel et stikk av tilfredshet da øynene hans falt på et bilde av ham og den iskaldt vakre Honora Winthrop. Han visste med seg selv at de tok seg godt ut sammen. Det mørke mot det lyse. Bildet hadde blitt tatt på veldedighetstilstelningen på London Museum uken før. Den samme natten som han hadde iverksatt kampanjen for å forføre seg inn i det respektable samfunnet for alltid.

Smilet hans stivnet ved tanken på hvor ivrig Honora Winthrop hadde vært etter å gå til sengs med ham. Men hittil hadde han stått imot. Han hadde bestemt seg for at han skulle gjøre henne til sin hustru, og for å oppnå det ville han ikke tillate sex å forkludre det hele. Smilet bleknet da han innså hvor lett det hadde vært å stå imot henne.

Som for å håne ham presset bildet av en liten, gnistrende rødtopp seg inn på netthinnen hans. Det var så levende at det drev ham ut av stolen. Han sto foran det store vinduet på kontoret sitt med utsikt over London. Utsikten gikk ham hus forbi, akkurat som papiret som hadde falt på gulvet ved den brå bevegelsen. Rocco bet tennene sammen i total avvisning av bildet og den ekstremt ubehagelige påminnelsen om at han etter talen ikke hadde gått rett bort til Honora Winthrop, men i stedet begynt å lete etter den navnløse fremmede, og det bare for å finne ut at hun var borte.

Han husket fremdeles sjokket og overraskelsen. Ingen – særlig ikke den kvinnen – kunne gå fra ham. Ikke hadde hun vært spesielt pen heller. Men hun hadde hatt noe. Og hun hadde hatt en slags grunnleggende tiltrekningskraft på ham fra det øyeblikket hun dukket opp.

Resten av kvelden hadde han vært ute av stand til å kontrollere refleksen; han måtte se etter henne. Det plaget ham at han fremdeles tenkte på de få sekundene av det som skulle ha vært et ubetydelig møte. Særlig nå som han var på god vei til å oppnå respekt nok til å kunne befinne seg i en sfære langt, langt vekk fra fortiden.

Rocco gned seg i nakken. Han tvang tankene over på selskapets nylige sikkerhetsbrudd i stedet. Det hadde blitt raskt oppdaget og ordnet opp i, men det hadde fått Rocco til å innse hvor farlig selvtilfreds han hadde blitt.

Han hadde ansatt Steven Murray en måned tidligere, mest på grunn av en magefølelse, noe som ikke lignet ham. Men han hadde blitt usedvanlig imponert over den unge mannens iver og intellekt, og noe ved denne mannen hadde truffet Rocco på et dypere plan. Så til tross for den bekymringsverdig vage CV-en, hadde Rocco gitt ham en sjanse.

Bare for å bli belønnet med at den samme mannen overførte én million euro til en konto det var umulig å spore, og forsvant i løse luften. Festen uken før hadde vært et toppunkt – og nå dette. Det var som et slag i ansiktet for Rocco. En skarp påminnelse om at han ikke engang et sekund kunne la vaktsomheten hvile.

Han hadde hatt full kontroll i lang tid, og plutselig sjekket han opp tilfeldige kvinner i uformelige kjoler og ansatte mennesker ut fra magefølelsen. Han sto i fare for å risikere alt han hadde kjempet så hardt for å oppnå. Han ble kurtisert og berømmet nå, for rikdommen ga ham makt. Sosial aksept ville kunne sikre stillingen hans for alltid.

Men sprekkene i den ellers så solide rustningen hans gjorde ham skeptisk. Folk var allerede nysgjerrige på fortiden hans. Han ønsket ikke å gi de sultne, engelske tabloidene unnskyldninger til å grave enda dypere.

At sikkerhetsfolkene hans ennå ikke hadde funnet Steven Murray, var som en irriterende flis i foten. Han kom ikke til å slappe av før mannen hadde blitt funnet og forhørt. Og straffet.

Med en grimase snudde Rocco seg fra vinduet, grep jakken og ville til å gå fra kontoret. Skumringen la seg over byen, og kontorene rundt ham var tomme. Dette var vanligvis den foretrukne tiden hans å jobbe på, når alle andre hadde dratt hjem. Han likte den omsluttende stillheten. Den virket beroligende på ham, for den var så annerledes enn den konstante kakofonien fra barndommen.

Rett før han kom bort til døren, ringte telefonen. Rocco snudde seg og tok opp røret. Hele kroppen hans stivnet. – Send henne opp, sa han.

Han beveget seg mot heisen og så tallene stige. Noen hadde spurt etter Steven Murray. En pause oppsto da heisen stanset, og rett før døren åpnet seg, fikk Rocco en prikkende følelse av at noe betydningsfullt var i ferd med å skje.

Døren åpnet seg og åpenbarte en nett kvinne i grå T-skjorte, falmete jeans og en cardigan knyttet rundt livet. Små, dristige bryster presset mot stoffet i T-skjorten. En tung, rød manke kveilet seg over den ene skulderen og nesten ned til brystene.

Umiddelbar gjenkjennelse, sjokk og noe mye sterkere slo ned i Rocco idet han strakte seg frem og festet grepet om de slanke armene hennes, som om han var nødt til å røre ved henne før han kunne gjøre noe som helst annet.

– Du, utbrøt han vantro.