SHARON KENDRICK

Spillets regler

Oversatt av Astrid Husmo

Sharon Kendrick begynte å skrive historier allerede som elleveåring. Hun liker å skrive feel-good-romaner med mye handling der hovedpersonen er både kjekk og sexy.

Hun er født i London, men nå bor hun i Winchester med sine to barn. Hun er interessert i musikk og matlaging i tillegg til kunst og litteratur, men favorittsysselen er å dagdrømme og pønske ut nye og spennende plot til fortellingene sine.

Til Diana Vionly

for uvurderlig hjelp med interiørdesign

og for å ha delt noen av New York-hemmelighetene

sine med meg!

Takk også til stiftelsen CHILDREN WITH CANCER UK, som gjør et fantastisk arbeid.

FØRSTE KAPITTEL

Emma gikk inn på det minimalistiske kontoret i hotellets toppetasje med bankende hjerte, men mannen bak skrivebordet gadd ikke engang se opp.

Lyset strømmet inn gjennom de store vinduene som vendte ut mot en av Londons vakreste parker. Hotell Granchester var berømt for nettopp denne utsikten som også bidro til å øke romprisen betydelig. Akkurat nå syntes ikke Emma utsikten var noe særlig sammenlignet med det imponerende synet av den mektige mannen som satt bak skrivebordet sitt, tilsynelatende helt oppslukt i papirarbeid.

Zak Constantinides.

Lyset fra den bleke novembersolen skinte gyllent på den ravnsvarte hårmanken og framhevet den muskuløse kroppen. De brede skuldrene var en anelse anspent og hele skikkelsen utstålte en så rå maskulinitet at Emma ikke kunne unngå å legge merke til den. Hjertet hamret enda kraftigere mot brystkassen. Hun trakk pusten dypt for å samle seg. Hun var mer nervøs enn hun hadde vært på lenge. Det lignet henne slett ikke, men det var godt mulig hun hadde grunn til å være nervøs. Sjefen hadde kommet helt uanmeldt til London, og i tillegg hadde han bedt henne komme opp til hans private del av hotellet uten å fortelle hvorfor, men hun var sikker på at det måtte være en helt spesiell grunn. Travle menn som denne greske forretningsgiganten pleide ikke å bry seg om ubetydelige mennesker som henne.

Hun hadde stått på det øverste trinnet i en gardintrapp da hun ble bedt om å komme opp på kontoret hans, og det syntes. Hun var varm og svett, og håret var på god vei til å falle ut av den løst oppsatte toppen. Ikke det mest fordelaktige førsteinntrykket på denne betydningsfulle mannen, tenkte hun et øyeblikk temmelig oppgitt, men det var lite hun kunne gjøre med det, så lenge hårbørste og lommespeil befant seg i garderobeskapet i den andre enden av bygningen.

Han var helt sikkert klar over at hun stod der, men likevel fortsatte han ufortrødent med arbeidet sitt. Oppførte han seg slik med hensikt for å gi henne en følelse av å være betydningsløs og usynlig? Hva var det nå broren hans hadde sagt? At han var en kontrollfrik av rang som likte å vise sin overlegenhet? Hun følte seg som en nykommer i politikken som skulle i gang med sin aller første offentlige tale da hun kremtet og sa prøvende: – Mr Constantinides?

Han så opp da han hørte stemmen hennes. Ansiktet var markert og huden olivenfarget. Typisk greske trekk, men øynene brøt med karakteristikken. De var ikke brune som man kunne forvente, men stålgrå. Det overrasket henne like mye som det overrasket alle de andre som møtte det direkte og gjennomtrengende blikket. Et blikk som umiddelbart gav assosiasjoner til en stormfull vinterdag.

Hun grøsset umerkelig og kjente mellomgulvet stramme seg da han målte henne opp og ned. En irrasjonell følelse av dommedag slo ned i henne, noe hun straks forsøkte å bortfeie som et utslag av nervøsitet. Hva annet kunne det vel være? Hun brydde seg ikke om menn, og i særdeleshet ikke om en bortskjemt mangemillionær som ryktene fortalte at bokstavelig talt omgav seg med et hav av vakre kvinner hvor enn han viste seg i verden.

– Ne? Ti thelis? spurte han smal i blikket.

Emma smilte usikkert. Snakket han gresk for å gjøre henne ytterligere forlegen? Hun ble klam i hendene, for hun visste at han snakket minst like godt engelsk som henne.

– Hei, jeg er Emma Geary. Du ba meg komme opp hit …

– Det stemmer. Han lente seg tilbake i stolen og målte henne opp og ned, pekte på stolen foran skrivebordet og ba henne sette seg der.

Emma satte seg, pinlig klar over sikkerhetsnålene hun hadde festet til t-skjorten og håret som var i ferd med å finne sine egne veier ut av toppen. Det var ikke rart hun så litt lurvete ut. Hun hadde tross alt stått i en gardintrapp flere timer allerede og bakset med mange tunge gardiner. Var det derfor hun følte seg så brydd under det granskende blikket?

Hun arbeidet som interiørarkitekt på Hotell Granchester, og hadde vært travelt opptatt med å innrede et av de mindre rommene i sjuende etasje da assistenten hennes kom heseblesende med beskjed om at hun sporenstreks måtte innfinne seg i toppetasjen.

Hun hadde knapt hatt tid til å trekke pusten før hun befant seg i heisen. Nå angret hun plutselig på at hun ikke hadde brukt noen minutter ekstra på å ordne håret og tatt på seg leppestift, eller i det minste gjort noe så hun slapp disse intense, granskende blikkene.

– Jeg beklager, men jeg hadde ikke tid til å skifte, sa hun beskjemmet.

– Du behøver ikke unnskylde deg. Dette er ikke en motevisning, svarte han bryskt. Han kunne ikke unngå å legge merke til hvordan de lyse olabuksene klistret seg inntil lårene og de yppige brystene som presset seg fram i den altfor store t-skjorten. Han la også merke til at hendene var meget velstelte til tross for den litt sjuskete framtoningen ellers. Det satte han pris på. Zak likte velstelte kvinner. Neglene var lange og lakkert korallrøde. Det fikk ham til å tenke på de spektakulære solnedgangene i hjemlandet hans som gjenspeilet seg i havet. Hadde hun lagt merke til at han betraktet dem? Var det derfor hun plutselig flyttet dem og tok seg nervøst til halsen? Han kjente brått et sting av lyst etterfulgt av et voldsomt sinne, men klarte å holde ansiktet uttrykksløst. – Hva du har på deg spiller ingen rolle for det jeg kommer til å si til deg.

– Uff, det høres illevarslende ut, glapp det ut av henne.

– Gjør det?

Emma rynket pannen bekymret. Hun sank lenger ned i stolen da hun møtte det kalde, gå blikket. Det prikket i huden og hun følte en merkelig uro. Det forundret henne, for hun var ikke typen som trodde på et øyeblikks kjemi eller kjærlighet ved første blikk – i det minste ikke nå lenger. Hun sammenlignet seg heller med kvinner som ikke hadde spist sjokolade på så lang tid at de ble kvalme bare ved synet av en ørliten bit.

Hun hadde det på samme måten med menn for tiden, eller rettere, det var slik hun pleide å ha det, for nå så det ut til at likegyldigheten hadde forsvunnet. Hun følte seg veldig sårbar der hun satt rett overfor mannen med de kalde øynene som gransket henne så inngående, prøvde å bortforklare det med at det var fordi hun var alene med ham. Det var unektelig noe rart og intimt å sitte i samme rom med en gresk mangemillionær i bare skjorteermene som saumfarte henne med blikket.

Zak Constantinides holdt seg vanligvis langt vekk fra London og overlot den daglige driften av Hotell Granchester til andre. I London var han mer kjent for sine medarbeidere av omtale enn med sitt nærvær. Det var i New York han hadde hovedkontoret sitt og oppholdt seg mest. Han overlot kontakten med medarbeiderne til assistenten sin, Xenon, og i noe mindre grad til sin yngre bror, Nat. Emma hadde bare så vidt sett ham en gang før. Det var i forbindelse med nyåpningen av Måneskinnssalen, et prosjekt hun hadde tatt hånd om fra begynnelsen av, og var svært stolt over. Hun husket at han hadde vært kjølig og avmålt da hun ble presentert for ham. Han hadde takket henne for innsatsen og de kreative løsningene. Emma fikk et bestemt inntrykk av at det bare var tomme høflighetsfraser, men det hadde hun ikke brydd seg noe om. Hun visste hva folk sa om ham, og kjente til ryktene i forbindelse med den kometaktige karrieren han hadde gjort både når det gjaldt forretninger og kvinnebekjentskaper. Han var viden kjent for sitt forbruk av dem og sitt kalde hjerte.

Zak Constantinides var en legende både i og utenfor styrerommene. Han var en slik mann alle fornuftige kvinner gjorde klokt i å holde seg langt unna. Det gjaldt i særdeleshet Emma, for hun hadde en lei tendens til å tiltrekke seg menn som bød på problemer. Hun sukket umerkelig.

Det var lenge siden hun hadde innsett at hun var totalt ubrukelig hva det annet kjønn angikk. Det var et karaktertrekk hun dessverre hadde arvet etter moren. Akkurat som henne, hadde også Emma tatt noen gale valg i fortiden hun fremdeles angret på. Hun holdt seg unna menn for å slippe å bli såret igjen. Det var lettere på den måten.

Hun trakk pusten dypt mens hun studerte mannen bak skrivebordet. Sist hun så ham, hadde han tatt seg imponerende godt ut i en skreddersydd, mørk smoking, men i dag så han annerledes ut. Den eksklusive skjorten var åpen i halsen og han hadde brettet opp ermene til albuene. Hun la merke til at han hadde mye hår på underarmene og at hendene var store og kraftige. Skuldrene var brede og kraftige, de også. Han hadde en rå, maskulin utstråling, som minnet mer om en gårdsarbeider enn den dyktige mangemillionæren han var.

Zak la fra seg pennen og lente seg enda mer tilbake i stolen. Emma la merke til hvordan brystmusklene beveget seg under det tynne skjortestoffet da han la fra seg pennen og lente seg bakover i kontorstolen.

– Kan du tenke deg hvorfor du er her? spurte han plutselig.

Hun trakk på skuldrene, tenkte at hun var dyktig i jobben sin og ikke hadde noen grunn til å være nervøs.

– Nei, det kan jeg ikke, svarte hun og møtte blikket hans. – For å være ærlig, tenkte jeg på det mens jeg stod i heisen, men jeg kom ikke på noe. Jeg håper ikke du er misfornøyd med arbeidet mitt, mr Constantinides?

Zak la merke til at hun fikk en svak rødme i kinnene. Han så inn i de grønne øyene og oppdaget at hun ikke brukte maskara. Det hadde vært enklere hvis jeg var misfornøyd med arbeidet hennes, tenkte han. Adskillig enklere hvis han kunne betale henne en anselig sum og be henne gå på dagen, forsvinne ut av brorens liv for godt. Hun hadde fulgt med på lasset da han overtok hotellet to år tidligere. Han hadde kjøpt Granchester fordi han alltid hadde drømt om å eie det, ikke fordi han ville endre et allerede vellykket konsept. Han visste altfor godt at formuer kunne forsvinne like fort som de ble dannet. Han var sjenerøs og brukte mye penger, men han sløste dem aldri bort. Emma Geary var en flink interiørarkitekt. Hun hadde gjort en strålende jobb med hotellet. Zak ville nødig ofre et talent hvis det ikke var strengt nødvendig. Han var altfor profittorientert til det, men nå så det ut til at han ikke fant en annen utvei fordi kvinnen i stolen rett overfor ham med det lyse håret og de korallrøde neglene hadde fått klørne i lillebroren hans.

Det rare var at hun så slett ikke ut som han hadde forestilt seg. Han erindret så vidt å ha hilst på henne en gang før, men han møtte dusinvis av tiltrekkende kvinner hver dag, og Emma var så avgjort ikke hans type selv om han ikke kunne unngå å legge merke til de lange bena og den formfulle kroppen. Hun så skjør ut. Hun hadde den lyse, delikate huden som var så typisk for engelske kvinner. Hun var annerledes i virkeligheten enn på de gamle fotografiene privatdetektiven hadde sendt ham. De viste en sprudlende og fargerik ung kvinne uten den minste likhet med kvinnen i olabukser og t-skjorte som satt i stolen foran ham nå. Hun var heller ikke det minste lik de kvinnene broren hans pleide å gå ut med, men allikevel hadde hun fått varselklokkene til å ringe hos ham i takt med det stadig økende antall ganger broren viste seg offentlig med henne. Det hadde også fått ham til å bekymre seg for hvordan broren ville håndtere den enorme arven som var like om hjørnet. De bange anelsene ble bekreftet da han foretok en bakgrunnssjekk av lillebrorens nye venninne og oppdaget hva slags kvinne Emma Geary virkelig var.

Zak knyttet nevene og åpnet dem sakte igjen før han plasserte begge hender foran seg på skrivebordet. – Nei, jeg er ikke misfornøyd med arbeidet ditt, sa han til slutt. – Det er jeg faktisk meget fornøyd med.

– Takk og lov for det! utbrøt hun smilende.

Vær engasjert, formante hun seg selv. Vis ham hvor godt du liker deg her og hvor entusiastisk du er overfor arbeidet ditt. – Vi fikk en veldig bra presseomtale av den nye baren vår. Jeg vet ikke om du leste utklippene jeg sendte til New York-kontoret ditt? Jeg har mange planer for ombyggingen av Hagestuen også. Store planer! Jeg tenkte at vi kanskje kunne samarbeide med blomstershowet i Chelsea. Jeg har faktisk … hun avbrøt seg selv da han løftet den ene hånden avvergende.

– Jeg har ikke bedt deg komme opp hit for å diskutere ominnredning, miss Geary, sa han kaldt. – Det er litt mer personlige grunner til at jeg har innkalt deg. Jeg har faktisk snakket med advokatene mine angående kontrakten din.

– Advokatene dine? Emma stirret forbløffet på ham. Hun brydde seg ikke om at hun lød som en papegøye da hun gjentok: – Kontrakten min?

Han rynket pannen for å vise at han ikke satte pris på å bli avbrutt. – De fortalte meg noe interessant, fortsatte han. – Det er ganske uvanlig at en interiørarkitekt ansettes for et spesifikt hotell istedenfor å være innleid som en selvstendig konsulent.

Emma tenkte at hun skyldte ham en slags forklaring. Hun var litt bekymret for hvorfor han hadde snakket med advokatene sine om henne.

– Jeg vet at det er uvanlig, innrømmet hun. – Men det var forgjengeren din som ansatte meg på det vilkåret.

– Mener du Ciro D’Angelo? spurte han og rynket pannen på nytt.

– Ja, svarte Emma. Hun husket godt den kjekke, italienske hotelleieren som hadde vært så snill mot henne da hun var så langt nede som det gikk an å komme. Hun hadde reist til London da hun følte at ting ikke kunne bli verre. Ciro D’Angelo hadde dukket opp og gitt henne et tilbud som for henne fortonte seg som om det kom fra de høyere makter. Hun hadde gladelig takket ja til den uventede sikkerheten den innebar mens hun bygget opp sin nye, selvstendige tilværelse skritt for skritt. – Ciro likte arbeidet mitt. Han likte det så godt at han ville at jeg skulle være fast ansatt interiørarkitekt på hotellet. Han sa at det ville garantere meg å beholde jobben i tilfelle et eierskifte ville bli aktuelt. Ciro er en veldig … Hun nølte litt før hun fortsatte: – En veldig snill mann.

– Han er også en meget rik mann og en internasjonal playboy, svarte Zak, fordi snill ikke var et uttrykk han forbandt med den hardbarkede napolitanske forretningsmannen som vasset i skjønnheter uansett hvor han viste seg.

Emma hadde mest lyst til å svare: Det er du også, men hun holdt inne, blunket forvirret og sa isteden: – Jeg beklager, men er det noe jeg ikke har fått med meg? Jeg skjønner ikke hva Ciros personlige status har med saken å gjøre?

– Gjør du ikke? Zak ble smal i blikket. Han så at hun bet seg i leppen og lurte på om det var en bevisst handling fra hennes side for å framkalle medlidenhet. Få ham til å smelte som så mange andre tydeligvis hadde gjort? I så fall burde han få henne til å innse like godt først som sist at det var bortkastet på ham. – Jeg har nemlig foretatt visse undersøkelser angående deg, miss Geary. Han tok en pause og stemmen var iskald da han fortsatte: – Og det viser seg at du har litt av et rykte som femme fatale.

Emma stirret på ham mens hun kjente hvordan frykten langsomt kom krypende etter hvert som den for lengst bortgjemte fortiden begynte å innhente henne. – Jeg … jeg vet ikke hva du snakker om, hvisket hun hest.

– Gjør du virkelig ikke det? gjentok han iskaldt. Han skjønte av tonefallet at hun løy. Han la også merke til at alt blodet hadde forlatt ansiktet hennes. Hun var likblek, og han kunne tydelig se hvordan en åre banket i tinningen. Av en eller annen bisarr grunn lurte han på om huden var like melkehvit og delikat over hele kroppen. Han ble ergerlig og gjorde stemmen enda strengere da han fortsatte: – Du klarte tilfeldigvis å overtale en av verdens skarpeste forretningsmenn til å gi deg en livslang kontrakt med hotellet? Det er mange som vil spørre seg om hvordan det var mulig uten å trekke den mest naturlige slutningen, ikke sant?

– Da er det i tilfelle mange mennesker som ikke vet hva de snakker om, svarte hun bitende.

– Det er et munnhell som sier ingen røyk uten ild, vet du.

– Folk sier så mye rart, mr Constantinides, men det behøver ikke nødvendigvis være sannheten.

– Ciro D’Angelo har ikke lenger noe å si. Han solgte hotellet til meg og har dratt tilbake til Napoli, fortsatte han og lente seg ørlite framover fordi han ville se hvordan hun reagerte på den neste beskyldningen. – Og nå har du blitt temmelig fortrolig med lillebroren min.

Emma kjente hvordan kroppen stivnet etter hvert som avstanden mellom dem ble mindre. Hun kjente en svak duft av sandeltre mens hun lurte på om han var klar over hvilket inntrykk han gjorde på andre mennesker. Hun mistenkte ham for å bruke den sterke personligheten som et våpen for å få henne til å føle seg liten. Det skulle han ikke lykkes med. – Nathaniel? Snakker du om meg og Nathaniel?

– Jeg har bare en bror, miss Geary, svarte han iskaldt.

Hjertet hamret, men hun var fast bestemt på ikke å la ham få overtaket i denne merkelige situasjonen. Hva var det Nathaniel hadde sagt? Var det ikke noe sånt som at storebroren var vant til å få det som han ville, og at han ikke brydde seg om hvem han trampet ned i sølen for å få viljen sin?

– Hva så? spurte hun stivt. – Det er vel ingen forbrytelse å bli venn med noen?

– Nei, det er ikke noen forbrytelse, svarte han avmålt. – Men jeg blir ikke akkurat glad når en kvinne som har gjort det til sin spesialitet å dyrke relasjoner med rike menn, begynner å innynde seg hos Nat.

Nå var det hennes tur til å sende ham et kjølig blikk.

– Jeg akter ikke å innlate meg på slike spekulasjoner, og jeg er sikker på at advokatene dine ikke rådet deg til å beskylde meg for å være en slags golddigger, mr Constantinides.

Den kjølige trassen i stemmen fikk ham til å reise bust. Han knyttet nevene mot det blanke skrivebordet. Hadde Nathaniel vært dum nok til å fortelle henne hvor mange millioner han kom til å arve? Hvis han hadde det, var det ikke noe rart at en kvinne med hennes rykte tok det som klarsignal til å rykke inn i livet til lillebroren. Zak bet tennene sammen og kjente hvordan det verket i brystet da han tenkte på lillebroren som han alltid hadde beskyttet etter beste evne.

Nathaniel hadde fått en temmelig tøff start i livet, og Zak hadde gjort alt for å verne ham mot livets harde realiteter. Han hadde klart det ganske bra til nå.

– Du kaster bort tiden, miss Geary.

– Kaster bort tiden? gjentok hun uforstående.

– Det er riktig. Han senket stemmen og kjente at det ble vanskelig å puste et øyeblikk. Han tok sats og fortsatte tørt: – Du skjønner, det spiller ingen rolle hvor mye du stirrer med de store, grønne øynene dine eller kaster på det lyse håret ditt. Nathaniel har verken tid eller anledning til å involvere seg i seriøse forhold.

Emma hadde mest lyst til å le uhemmet, men det alvorlige ansiktsuttrykket til mannen på den andre siden av skrivebordet holdt henne igjen. Det var tydelig at han mente hvert eneste ord. Hun lurte på hvordan det i det hele tatt gikk an å misforstå situasjonen så fullstendig. Nathaniel og hun hadde riktignok blitt veldig gode venner, og hun satte umåtelig pris på vennskapet hans, men det var ikke noe mer mellom dem. Det kom det heller aldri til å bli. De hadde funnet hverandre med en gang storebroren hadde overtatt hotellet. Nat hadde ganske visst forsøkt seg på noen tilnærmelser, men hun mistenkte ham mer for å gjøre det av gammel vane enn av lyst. Hun hadde fortalt ham rett ut, som hun også hadde gjort med Ciro, at hun ikke var interessert i forhold som involverte sex. Det hadde han full forståelse for, og de hadde fått et avslappet og solid kameratslig forhold nettopp fordi det ikke var noe seksuell spenning mellom dem. Emma satte umåtelig pris på dette vennskapet. Hun fant trøst i det. Hvilken rett hadde denne tyrannen av en bror til å ødelegge det? Hun skulle ønske at hun hadde hatt anledning til å snakke med Nat før hun ble kalt inn på kontoret til broren, men han hadde vært opptatt i et møte. Det skulle ikke forundre henne at det var nettopp derfor Zak hadde valgt dette tidspunktet til å be henne komme opp hit.

– Er Nat klar over at du snakker med meg, at du tar beslutninger på hans vegne? Selv om dette er en familiebedrift synes jeg nemlig at han skal få være med på beslutninger som angår ham. Det bør være han som bestemmer hvem han skal omgås, ikke du.

– Nat har verken tid eller anledning til å innlede noe seriøst forhold, gjentok han som om han ikke hadde hørt et ord av det hun nettopp hadde sagt, men han kunne ikke unngå å legge merke til det trassige uttrykket i øynene. Han skjønte at hun ikke ville gi seg så lett. Kanskje det var på høy tid at han lot henne forstå at han kjente sannheten. Kanskje hun da ville se saken fra hans side, slik de fleste andre utvilsomt også ville? – Og absolutt ikke med en kvinne som deg, la han bestemt til.

Emma tidde bom stille, lammet av frykten hun hadde klart å undertrykke i lang tid, men som nå steg i takt med de raske hjerteslagene. Hun ble kald innvendig. Det var ikke noe vennlig blikk han sendte henne. Hun tenkte at man kunne flykte fra fortiden til en viss grad, men før eller senere ville den innhente en. – En kvinne som meg? fikk hun til slutt hvisket fram.

Han merket skyldfølelsen og så triumferende på henne da han fortsatte like innbitt: – Jeg lurer på hvorfor du bruker pikenavnet ditt istedenfor ditt virkelige etternavn, og hvorfor det ikke finnes antydning til fortiden din på CV-en? Han bladde skjødesløst i papirene foran seg på skrivebordet før han igjen rettet de iskalde grå øynene mot henne. – Hvorfor kaller du deg ikke Emma Patterson? Du var jo en gang gift med den kjente rockeren Louis Patterson, ikke sant?

Emma kjente at hun ble blek. Hun knyttet hendene så hardt at knokene hvitnet. Fortiden hadde så visst slått tilbake for å plage henne enda mer. Det hadde nok vært altfor naivt av henne å tro at hun kunne glede seg over nuet, slik alle sa hun burde. Plutselig hadde fortidens mørke tentakler fanget henne på ny.

– Har jeg ikke rett? insisterte han.

– Jo, du har helt rett. Hun svelget kraftig. – Vi var gift i noen år.

– Nesten helt til han døde av en overdose, stemmer ikke det?

Emma nikket stumt.

– Så hva med deg, mrs Patterson – går du også på stoff?