SUSAN WIGGS

Tilbake til Willow Lake

OVERSATT AV

Ann-Magritt Sævold

– LAKESHOREKRØNIKEN –

Til imakepesto fra beachwriter

DEL 1

SONNET ROMANOS LISTE OVER

TING JEG MÅ GJØRE FØR FYLTE TRETTI

X Ta collegeeksamen

X Skaffe meg utenlandsstipend

X Gjenopprette forholdet til far

X Finne en bedre leilighet

   Forelske meg

En speider blir aldri overrumplet;

han vet nøyaktig hva han skal gjøre når noe uventet skjer.

– ROBERT BADEN-POWELL (SPEIDERBOK FOR GUTTER, 1908)

KAPITTEL 1

Et øyeblikk før vielsen skulle starte, ble Sonnet Romano overmannet av nervøsitet. – Mamma, sa hun, mens hun skyndte seg bort til vinduet som hadde utsikt ut mot Willow Lake, – hva om jeg roter alt til?

Moren snudde seg fra vinduet. Den sene ettermiddagssolen lå som et slør om Nina Bellamys slanke skikkelse, og et øyeblikk virket hun som en nesten overjordisk skikkelse og like ung som Sonnet selv. Hun så rett og slett fantastisk ut i den gullfargete silkekjolen sin, med det mørke håret festet i en lav topp. Man måtte kjenne henne like godt som Sonnet gjorde om man skulle legge merke til de svake furene av tretthet rundt øynene og munnen, eller at huden rundt øynene var lett hoven. Hun kom rett fra en begravelse oppe i Albany; yndlingstanten hennes var død uken før, av kreft, og sorgen sto ennå tydelig å lese i ansiktet hennes.

– Du kommer ikke til å rote det til, nei, sa Nina. – Du kommer til å bli en kjempesuksess. Du ser fabelaktig ut i den kjolen, du har lært utenat alt du skal gjøre og si, og det kommer til å bli en fantastisk kveld.

– Ja, men …

– Husk det jeg pleide å si da du var liten … smilet ditt er solskinnet mitt.

– Ja, jeg husker det. Sonnet smilte. Moren hadde oppdratt henne alene, men det var først nå, når hun selv var blitt voksen, at hun skjønte hvor krevende det hadde vært for Nina. – Du har gitt meg så mange gode minner, mamma.

– Kom. Nina åpnet armene, og Sonnet lot seg omfavne.

– Dette kjennes virkelig godt. Jeg skulle ønske jeg hadde anledning til å komme tilbake hit litt oftere. Sonnet snudde ansiktet mot den varme brisen som kom inn gjennom vinduet. Det var nesten overjordisk vakkert her oppe ved innsjøen, mellom de bølgende Catskill-åsene. Hun hadde vokst opp i Avalon, men byen føltes nesten helt fremmed for henne nå, et sted hun liksom ikke hadde kunnet komme seg fort nok vekk fra.

Hun hadde en masse fine minner her oppe fra, fra oppveksten, minner om lek i skogen sammen med vennene og om kjelkeaking i bakkene om vinteren, men hun hadde egentlig aldri visst å sette pris på skjønnheten i landskapet før hun reiste fra det. Nå bodde hun på Manhattan, på en bitteliten hybel i en ståket, støyende gate på East Side, og nå forsto hun endelig hvor vakker den var, den gamle hjembyen hennes.

– Jeg skulle ønske du kunne det, jeg også, sa Nina. – Det er tidkrevende å redde verden, ikke sant?

Sonnet lo. – Er det det jeg gjør, mener du? Redder verden?

– Ja, det er faktisk det. Jeg er så stolt over å kunne fortelle folk at du jobber i UNESCO og at avdelingen din redder barn over hele verden.

– Å, takk, mamma. Du får meg nesten til å tro at jeg gjør noe annet enn å sende e-poster og fylle ut skjemaer.

På den velstelte plenen nedenfor var gjestene begynt å finne plassene sine og gjøre seg klar til seremonien som ventet. Flere av brudgommens venner var i militæruniform, og det var med på å skape en høytidsstemt atmosfære.

– Wow, sa Sonnet, – nå skjer det, mamma. Endelig.

– Ja, nikket Nina. – Endelig.

Et samstemmig hyl lød fra rommet ved siden av, der resten av brudens følge holdt på å gjøre seg klar.

– Daisy kommer til å bli verdens vakreste brud, sa Sonnet. Brystet svulmet av følelser. Bruden var både bestevenninnen og stesøsteren hennes, og i dag skulle hun gifte seg med sitt livs store kjærlighet. Det var en drøm som ble virkelighet, men samtidig gjorde det Sonnet litt trist, som om hun sto i ferd med å miste noe dyrebart. Fra nå av var det en annen person Daisy kom til å betro seg til, en annen som kom til å stå henne aller nærmest.

– Til det blir din tur, sa Nina. – Da blir du verdens vakreste brud.

Sonnet klemte hånden hennes. – Ikke ha for store forhåpninger. Jeg er opptatt med å redde verden, vet du.

– Ja, men ikke bli så opptatt at du glemmer å forelske deg, sa Nina.

Sonnet lo. – Jeg tror du bør brodere de ordene på en pute. Jeg … å, hallo. Hun hadde plutselig fått øye på den høyeste av brudgommens hjelpere; han geleidet akkurat da brudens bestemor bort til plassen hennes.

Han var iført en duegrå smoking og beveget seg som et smidig kattedyr. Men det mest iøynefallende ved ham var ikke høyden hans, det var håret. Det var langt og usedvanlig lyst og fikk ham til å ligne en slags mytisk skapning. Hun fikk ikke øynene fra ham.

– I alle dager, utbrøt hun, – er det der …?

– Ja, nikket moren. – Zach Alger.

– Jøss.

– Han har endelig vokst seg inn i utseendet sitt, hva? Nina så på datteren. – Det må da være evigheter siden dere så hverandre sist. Dere var jo nære venner en gang.

Zach Alger. Nei, tenkte Sonnet, dette kunne umulig være den Zach Alger som hun hadde vokst opp med, den usedvanlig bleke, lyshårete gutten som hadde bodd like borte i gaten, gutten med de store ørene og streng på tennene. Hennes beste venn på high school, den radmagre unggutten som hadde jobbet på Sky River Bakery. Gutten som hadde jobbet så å si gjennom hele skoletiden, og som hadde vært besatt av videokameraer og fotoapparater.

Zach Alger, tenkte hun. Vel, vel. Han og hun hadde gått hver sin vei etter high school, og hun hadde ikke sett ham på evigheter. Og nå fikk hun ikke øynene fra ham.

Han hjalp Daisys bestemor på plass på stolen hennes, og så dro han en flaske opp av lommen i smokingen og tok seg en slurk. Ok, tenkte Sonnet, det var den Zach hun kjente … en ung mann med mer talent enn ambisjoner, en fyr med en vanskelig bakgrunn han tydeligvis ikke greide å legge bak seg, en ung mann som var en del av fortiden hennes, men som ikke kunne få noen plass i fremtiden hennes.

Hektisk aktivitet i rommet ved siden av minnet henne på at hun hadde en viktig jobb å gjøre i dag. Hun så på Daisy, som var omgitt av hårstylist, sminkør, bryllupsplanlegger, moren Sophie, fotografen og flere personer som Sonnet ikke kjente. – Hva sier du? sa hun til moren. – Skal vi gå og hjelpe Daisy med å bli gift?

Nina smilte. – Hun våger ikke å røre på seg engang uten deg.

– Eller deg. Hun vant jackpot i stemorlotteriet da du giftet deg med faren hennes.

Nina smilte mykt, og de mørke øynene fikk et uttrykk som brakte Sonnet tilbake til tiden da det bare var de to og ingen andre. Nina var blitt gravid som tenåring, men hadde skapt et fint liv for seg selv og datteren hun hadde fått. Nå var hun gift … hun hadde helt uventet gått bort og giftet seg midt i livet … men årene da det bare hadde vært Nina og Sonnet tilhørte dem og ingen annen.

– Du blir vel ikke sentimental? sa Sonnet.

– Jo, jeg gjør faktisk det, skatten min. Men vent til det blir din tur. Da vil jeg trengte kunstig åndedrett. Skyggene i rommet begynte å bli lange; dagen var på hell.

– Det gjør du ikke, mamma, sa Sonnet. – Du kommer til å ta alt på strak arm. Du gjør alltid det.

Nina tok hånden hennes igjen, og de gikk ut av rommet sammen.

KAPITTEL 2

Bryllupet var i ferd med å bli avsluttet og minnet om en støyende parade som sakte, men sikkert forsvant i det fjerne. I kjølvannet etter det lå en rar stillhet som minnet om stillheten etter en storm. Sonnet sto på den store plenen ved siden av paviljongen på Camp Kioga og så på alle restene etter festen. Den hadde gått over all forventning, og hun var veldig fornøyd.

Som brudens forlover hadde hun vært involvert i alle deler av bryllupsfeiringen, fra Daisys utdrikningslag til valg av duker og servietter. Men i dag hadde det ikke dreid seg om borddekorasjoner og andre småting. Det hadde dreid seg om venner og familie og en fest så fylt av glede og lykke at hun fremdeles kjente ekkoet av den inne i seg.

Hun burde kanskje vært sliten og utslitt etter den lange, følelsesladde dagen, men det var hun ikke. Hun følte seg heller litt rastløs. Det kjentes rart å være tilbake på stedet hun en gang hadde kalt hjemme og bli møtt av mennesker som stirret på henne og gransket henne og kom med bemerkninger som «jeg husker da du var så høy,» eller «hvorfor har du ikke giftet deg?» Som om det å være tjueåtte og ugift var tabu her i området.

Hun smilte svakt og prøvde å ignorere et lite støt av utålmodighet. Hun var da ikke utålmodig når det kom til privatlivet sitt. Nei. Det var bare litt vanskelig å ignorere at alle andre etter hvert var blitt gift og hadde slått seg til ro.

Hun trakk pusten dypt og lot tankene gli tilbake til den vellykkete bryllupsfesten igjen. Bruden og brudgommen var nettopp reist. Pliktene hennes var over. Bandet holdt på å rigge ned utstyret sitt. Cateringpersonalet var i full gang med oppryddingen. De siste av gjestene forsvant sakte, men sikkert i mørket den perfekte høstkvelden. Det luktet tørt løv og modne epler. De hadde hatt bål nede på bredden av innsjøen, men det var brent ned nå, og bare noen få døende glør var igjen. Noen av gjestene var på vei mot parkeringsplassen, mens de som kom utenbys fra var på vei mot de flotte bungalowene på Camp Kioga, der de skulle overnatte. Camp Kioga var med årene blitt forvandlet fra campingplass til leirplass for skolebarn, og nå ble den brukt som et sted der man feiret store begivenheter. En god del av gjestene var lett påseilet, og det var Sonnet selv også.

Månen tittet opp over de mørke åsryggene som omga Willow Lake. Den kastet et sølvskimrende skjær over det stille vannet og det nedtrampete gresset. Barnslig latter lød et sted inne i mørket, og tre små unger sprang etter hverandre mellom bordene. Sonnet kunne ikke se hvem de var i mørket, men den løsslupne gleden deres gjorde henne glad også. Hun kjente et lite støt av lengsel igjen, men det var en lengsel som hun sannsynligvis ikke kom til å kunne gjøre noe med på lang, lang tid. Kanskje aldri. Hun hadde store planer for fremtiden, men planene inkluderte verken ekteskap eller barn med det første.

For det første hadde hun ingen å gifte seg med. Daisy hadde funnet sin store kjærlighet, mannen hun visste at hun ville dele resten av livet med, men Sonnet hadde ikke det. Hun var ikke sikker på om en sånn mann fantes engang. Men hun savnet ingenting i livet sitt, absolutt ingenting.

Greg Bellamy, Sonnets stefar, kom gående mot lysthuset for å dele ut ekstra tips til bandet. Han var brudens far, og han var tydelig tilfreds. Sonnet gikk bort til ham og strakte frem hånden, med håndflaten opp. – Hei, hva med litt tips til brudens forlover?

Greg lo. Han var flott, men tydelig sliten. Han hadde åpnet den øverste skjorteknappen, og den svarte silkesløyfen hang på skjeve. – Du skal få ett tips av meg: ta deg en aspirin før du går og legger deg, så slipper du å merke noe etter alle Jell-O-drinkene du har tatt i løpet av kvelden. Du har forresten gjort en kjempejobb, Sonnet. Og talen din var veldig morsom. Alle elsket den. Du er den fødte taler.

– Er jeg det? Takk for komplimenten. Din var forresten ikke så verst, den heller. Sonnet elsket morens ektemann. Han hadde alltid vært en god venn og støtte for henne. Men han var ikke faren hennes. Hennes biologiske far, general Laurence Jeffries, hadde skapt seg en tilværelse langt borte fra den lille landsens byen Avalon og hadde vært fraværende størstedelen av oppveksten hennes. Først da Sonnet gikk på college, hadde de gjenopptatt kontakten; hun hadde kastet seg ut i hans verden, som besto av offentlige oppdrag, strategi og diplomati, og hadde med stor iver sugd til seg all hans kunnskap og ekspertise.

Nina kom gående over gresset med skoene sine i den ene hånden. – Hva var det jeg hørte nettopp, om Jell-O-drinker? Har dere tatt dem uten meg?

– Champagnecocktailene var mye bedre, sa Greg.

– Jeg tror deg. Du har forresten vært fantastisk som brudens far i dag.

– Jeg gråt som en unge. Han smilte fåret.

– Det gjorde vi alle sammen, sa Sonnet. – Brylluper har den virkningen på folk, og Daisys i særdeleshet, etter alle vanskelighetene hun har måttet takle.

– Ja, du har rett. Men nå må jeg gå og gjøre opp med alle som skal ha betalt, sa Greg.

– Jeg blir med deg, sa Nina.

Greg la armen om henne. – Skal vi ta oss et siste glass champagne først?

– God idé. Nina hentet to glass fra et av bordene. – Vi går ned til innsjøen. Blir du med, Sonnet?

Sonnet fant seg en halvfull champagneflaske og fylte opp i et glass. – Jeg tror heller jeg blir her og … Hun tidde litt. Alt var sagt og gjort, og brudens forlover hadde ingen flere plikter. … – drikker alene.

– Å, skatten min. Moren smilte ømt. – Snart blir det din tur også. Før du vet ordet av det.

– Slapp av, mamma. Sonnet skar en liten grimase. – Jeg fortviler ikke over kjærlighetslivet mitt. Ikke et øyeblikk.

– Vel, hvis du sier det, så. Nina løftet glasset sitt til en skål.

– Ja, jeg gjør det. Gå nå. Sonnet viftet moren av sted. – Gå og ta deg et glass sammen med mannen din. Vi ses i morgen tidlig, ok? Jeg tar antagelig tolvtoget tilbake til New York.

Hun så etter moren og stefaren, mens de gikk nedover mot innsjøen, to mørke silhuetter i måneskinnet. De stoppet i vannkanten, og Greg stilte seg bak Nina og la armene om livet hennes. Sonnet sukket, lykkelig og glad for moren og det hun hadde funnet i livet sitt. Men synet av de to fylte henne samtidig med lengsel. Hun prøvde å forestille seg at hun selv var brud. Ville faren følge henne til alters, med tårene flommende nedover kinnene? Tvilsomt. General Laurence Jeffries, nå kandidat til De forente staters senat, var mer gallionsfigur enn far.

Hun klarte heller ikke å forestille seg mannen som sto og ventet på henne ved alteret.

– Jeg hater brylluper. Zach Alger kom gående mot henne. Han løftet en flaske med Utica Club og tok noen store slurker. – Og særlig brylluper der jeg blir nødt til å oppføre meg pent.

Sonnet hadde gått og tittet på ham i smug hele dagen og prøvd å venne seg til denne nye versjonen av barndomsvennen. De hadde ikke fått anledning til å prate med hverandre under festen, men nå så hun på ham, gjennom en lett tåke av champagne og feststemning. Det var vanskelig å fatte at han hadde vært vennen hennes siden lenge før de begynte på skolen. Det var kanskje også den eneste grunnen til at hun ikke ble dåneferdig når han gikk forbi, slik de fleste andre kvinner ble. Hun hadde kjent ham hele livet, men det var likevel vanskelig å venne seg til det spesielle utseendet hans; han var så lys i håret og huden at han noen ganger ble tatt for å være albino og hadde en kropp som en gresk gud, men det virket som om han ikke ante hvilken virkning han hadde på damene.

Hun hevet brynene og så spørrende på ham. – Finnes det brylluper der du ikke trenger å oppføre deg pent, mener du? Hun tok opp et urørt glass champagne fra et av bordene som ennå ikke var blitt ryddet.

– Jeg er bryllupsfotograf. Jeg har filmet og fotografert et utall av brylluper. Jeg har ikke hatt en eneste lørdagskveld fri på fem år. Og hva gjør jeg når jeg omsider får en frilørdag? Jeg går i bryllup.

– Daisys bryllup.

– Uansett. Jeg hater brylluper.

– Hvordan kan du hate Daisys bryllup, Zach?

Daisy hadde giftet seg med drømmemannen sin. Det var i seg selv fantastisk, men det virkelige mirakelet var at hun hadde giftet seg i det hele tatt. Daisy hadde tatt foreldrenes skilsmisse veldig tungt. Da faren hennes og Sonnets mor begynte å være sammen, hadde begge de to jentene vært enige om at ekteskap var et altfor risikabelt foretak og at det la altfor store begrensninger på en persons frihet, så derfor hadde de inngått en pakt om å unngå det for enhver pris.

Nå hadde Daisy altså likevel giftet seg, og Sonnet var den eneste av dem som hadde overholdt pakten. Hun tenkte på sine egne muligheter til en romanse, og krympet seg innvendig. Takket være den travle og krevende karrieren i UNESCO hadde hun så å si aldri tid til å gå ut med en mann, for ikke å snakke om å falle for en mann og forelske seg. Hun drømte imidlertid om at det en dag skulle skje. Og hvem gjorde vel ikke det? Hvem drømte ikke om å finne en sånn kjærlighet som den Daisy hadde funnet? Eller moren og Greg Bellamy? Eller de to eldste i Bellamy-klanen, Jane og Charles, som hadde vært gift i over femti år?

Selvfølgelig ønsket Sonnet seg det samme som de hadde, kjærlighet, trygghet, det å få skape et liv og en familie med en mann hun elsket. Det virket så magisk, nesten uoppnåelig. Når det gjaldt seriøse forhold, hadde hun liksom aldri skjønt hvordan man kom fra punkt A til punkt B.

Men den siste tiden hadde hun øynet et visst håp, og det var kommet fra ytterst uventet hold også. Faren … ja, hennes supervellykkete, målorienterte far hadde presentert henne for en mann. Han het Orlando Rivera og var leder for farens valgkampanje til Senatet. Som generalen selv, hadde også han sin utdannelse fra West Point. Han var i trettiårene, utrolig pen og kom fra en pengesterk kubansk-amerikansk familie. Han hadde latinoens mørke, flotte utseende og snakket både engelsk og spansk perfekt. Og, kanskje det viktigste av alt: han var del av den tette kretsen av mennesker som sto faren nærmest.

– Jeg har lov til å hate det jeg vil, sa Zach. Han tok champagneglasset ut av hånden hennes og tømte det i noen store slurker.

Hun tok flasken opp av kjøleren igjen og tok glasset tilbake. – Dette var Daisys store dag, og hadde du vært en ordentlig gentleman, ville du vært glad for hennes skyld. Og for min skyld også, tilføyde hun. – Jeg har vært forlover for min aller beste venn …

– Hei, sa han, – jeg trodde jeg var din aller beste venn.

– Du har aldri vært og besøkt meg. Hun sukket tilgjort dramatisk. – Du ringer aldri, sender aldri en tekstmelding … og dessuten kan jeg ha mer enn bare én.

– Best er et superlativ. Det kan bare være én.

Hun fylte opp glasset igjen og tok en slurk. – Du og reglene dine. Både du og Daisy er mine bestevenner, og det er ingenting du kan gjøre med det.

– Å, er det ikke? Jeg skal nok finne på noe. Han tok henne i hånden og dro henne med nedover mot Willow Lake.

– Hva er det du gjør? utbrøt hun og lirket hånden løs fra hans.

– Festen er over, men jeg er ikke trett. Er du?

– Nei, men …

– Kom igjen da, og la oss sjekke. Han fortsatte nedover skråningen, mot vannkanten.

– Sjekke? Hva da? Jeg ødelegger skoene mine.

Han stoppet og snudde seg mot henne. – Ta dem av deg da.

– Men jeg …

– Støtt deg til meg, sa han og la seg på kne foran henne og dro av henne først den ene sandalen og deretter den andre. En sitring løp oppover ryggraden hennes under berøringen hans. – Bedre nå?

Den grove sanden på stranden kjentes deilig under de nakne føttene, men det ville hun ikke innrømme. – Ok, sa hun, – hva er det vi skal sjekke?

– Jeg så noe … Han pekte mot vannet som slikket innover den sandete skråningen.

Hun så det, hun også, noe som glimtet i måneskinnet. Hun løftet kjolekanten og vasset ut i vannet og tok det opp. – En champagneflaske, sa hun. – Noen har kastet den her og forsøplet området. Hun holdt den opp og myste inn i den. – Det ligger et brev i den, Zach.

– Å? Åpne den og ta det ut, sa han.

– Det gjør jeg ikke, sa hun. – Det kan være noens private saker.

– Hva? Finner du en flaskepost, må du jo lese den.

– Det betyr uhell å stikke nesen i andres saker. Jeg vil ikke det. Hun slengte flasken ut i vannet igjen. – Hva slags idiot er det forresten som kaster en flaskepost i en innsjø? sa hun.

– Du skulle lest den, insisterte han. – Kanskje det var en viktig beskjed. Kanskje et rop om hjelp. Og så ignorerte du det.

– Eller kanskje en eller annen tenårings angstfylte dikt. Kanskje jeg gjorde henne en tjeneste ved å bli kvitt den.

– Ja visst. Han tok henne i hånden igjen og dro henne med mot bryggen som stakk ut i innsjøen.

Hun strittet mot. – Vent litt. Hva er det vi skal nå da?

– Jeg sa til Wendela at jeg skulle ta båten over til naustet.

Wendela var bryllupsplanleggeren, og Zach gjorde ofte foto- og filmjobber for henne, og til gjengjeld ga hun ham en masse andre småjobber i forbindelse med oppdragene sine også og ga ham slik sjansen til å tjene litt ekstra. Det var neppe lett å livnære seg som bryllupsfotograf i en småby, tenkte Sonnet. Han var veldig dyktig i jobben sin, og ifølge Wendela hadde han vunnet flere prestisjetunge priser også, men som alle kunstnere slet han med å klare seg økonomisk.

– Du er her som gjest, protesterte hun. – Wendela kan da ikke forlange at du skal jobbe i kveld.

– Er det jobb å flytte en båt, da?

– Ok, du har et poeng der. Hva er det med menn og båter?

– Visse ting er umulige å motstå. Han dro av seg halssløyfen, kneppet opp de øverste knappene i skjorten og sukket av lettelse.

Herregud, drev han og trente regelmessig? Hun spurte ikke, for det var det samme som å si: «Jeg synes du er heit.»

Og det gjorde hun ikke. Hvordan kunne hun det? Han var jo Zach … en venn hun hadde hatt hele livet. Men han virket plutselig … eksotisk.

– Jeg skulle ikke tatt disse Jell-O-drinkene, mumlet hun. Hun sto der på bryggen og stirret utover det sølvskimrende vannet. Innsjøen fremkalte alltid en masse minner fra oppveksten og ungdomstiden.

Da hun gikk på ungdomsskolen og senere på high school, hadde hun og Zach pleid å snike seg inn på området her sammen med andre venner på varme sommerdager. De hadde badet og svømt, og noen ganger hadde de to sneket seg inn i naustet og lekt at de var smuglere eller pirater eller stuntmenn på sirkus. Det hadde flere ganger hendt at de hadde levd seg slik inn i leken at de hadde glemt både tid og sted. Sonnet mintes at hun hadde kunnet snakke med ham i timer av ganger, om alt og ingenting. Når hun var sammen med Zach, hadde det ikke virket rart at hun ikke hadde en far, eller at hun var et produkt av to raser, eller at moren måtte arbeide hele tiden for å få endene til å møtes. Når hun var sammen med Zach, hadde hun bare følt seg … som seg selv. Kanskje det var derfor vennskapet deres alltid hadde virket så robust, selv når det gikk lang tid uten at de så hverandre.

En ugle tutet ute i mørket et sted, og hun ble revet ut av tankene. – Det er begynt å bli sent, sa hun lavt. – Jeg går nå.

Han grep henne om håndleddet. – Bli med meg.

En skjelving gikk gjennom henne. Han trakk henne inntil seg, og hun gjorde ikke motstand, så han styrte henne mot båten som lå fortøyd ved enden av bryggen. Det var en Chris-Craft, en liten, lett båt med skrog av tre og messingbeslag så blankpusset at de glødet i mørket. Den var alltid blitt brukt til brylluper, mest i fotosammenheng, men også for å frakte brud og brudgom ut til flylandingsplassen, der de så ble fløyet videre på bryllupsreise til Mohonk Mountain House. Et skilt med ordet «Nygift» var festet til akterenden.

– Hold deg fast i meg, hvisket Zach. – Jeg vil ikke at du skal falle i vannet.

– Jeg faller ikke i … ops. Båten gynget faretruende, og hun klamret seg til ham. Det åpne styrhuset luktet av innsjøen og av blomstene båten hadde vært pyntet med, og hun kjente seg plutselig litt ør. Den andre omgangen med champagne var begynt å virke.

– Ta jakken min, sa han og la den om skuldrene hennes. – Det er kjølig i kveld.

Hun satte seg i styrhuset og kjente på den spesielle intimiteten det var å føle kroppsvarmen fra jakken hans mot huden. Den luktet svakt av etterbarberingsvann og svette. Å, jøss, tenkte hun.

En åpnet champagneflaske sto i oppbevaringsboksen like ved føttene hennes, og hun tok den opp og tok en stor slurk. Hvorfor ikke? tenkte hun. De offisielle pliktene hennes var over nå, det var på tide å slappe av.

Zach løsnet fortøyningen, startet motoren og tente lysene. Han manøvrerte Chris Craft-en drevent og uten problemer. Han hadde alltid vært flink med hendene, enten det nå gjaldt å manøvrere en gammel motorbåt eller et komplisert videokamera. De tøffet over det stille vannet mot det gamle naustet, og Sonnet måtte innrømme for seg selv at om hun aldri så mye elsket livet sitt i New York, var det en del ting hun savnet ved Catskills også, dette området der hun hadde vokst opp. Hun savnet måneskinnet over vannet, den friske følelsen av vind mot ansiktet, stillheten og mørket, å få være sammen med en gammel venn som kjente henne så godt at de ikke trengte å snakke engang.

Hun tok en ny slurk, fulgte med blikket noen kronblader som svevde gjennom luften og kjente et støt av oppspilt livsglede.

Hun bød Zach flasken.

– Nei takk, sa han. – Ikke før jeg har fortøyd båten.

Hun lente seg tilbake og nøt den korte båtturen bort til naustet, som lå badet i det gylne lyset fra lampene langs bryggen.

Han pekte ut noen stjernebilder for henne. – Ser du konstellasjonen der? Den kalles Coma Berenices … Berenikes hår. Den er oppkalt etter en egyptisk dronning som klippet av seg alt håret og ofret det til en gudinne for å sikre seg at mannen hennes skulle vende trygt hjem fra krigen. Gudinnen likte det så godt at hun tok det med seg opp til himmelen og forvandlet det til et stjernebilde.

– Apropos hår, sa Sonnet. Hun var virkelig godt påseilet nå. – Jeg ville aldri klippet mitt. Det har tatt meg mange år å få det så langt som det er nå.

– Ikke engang om du kunne få mannen din trygt hjem fra en krig?

– Jeg har ingen mann. Hvor har du denne historien fra, forresten?

– Internett. Jeg liker å surfe på nettet og finne ut saker og ting. Har du sett videoen med Naga-ildkulene?

– Dessverre ikke.

– For opptatt med å prestere, kanskje?

– Er det noe galt i det?

– Nei da, det sa jeg ikke heller. Han manøvrerte inn i naustet, slo av motoren og lot båten gli pent inn på fortøyningsplassen sin.

– Sånn, sa han og tok champagneflasken ut av hånden hennes. – Nå har jeg gjort dagens gode tjeneste. Han tok noen slurker, rakte henne flasken tilbake og ga seg til å lete etter noe på konsollen. Han rev av en fyrstikk og tente et par stearinlys som var blitt liggende igjen i båten etter fotograferingen av brudeparet. Så tok han flasken igjen og så på henne med et merkelig intenst blikk.

Hun møtte blikket hans, med ett fylt av følelser hun ikke forsto, følelser som ikke hadde noe som helst å gjøre med all champagnen hun hadde tyllet i seg. Zach var som Willow Lake og byen Avalon, både velkjent og, akkurat nå, uforklarlig fremmed. De hadde i mange, mange år vært usedvanlig nære venner, men etter high school hadde livene deres tatt hver sin retning. Nå for tiden traff de hverandre sjelden, og når det skjedde, var det stort sett korte møter, for de hadde det alltid travelt. En av dem skulle rekke et tog, eller jobben, eller …

Men ikke i kveld. I kveld hadde de ingenting de skulle rekke.

Hun fiklet med et instrument på dashbordet. – Er dette en radio?

– Det er et stereoanlegg. Han bøyde seg frem og trykket på en knapp, og en melodi tonet gjennom luften, en gammel sang fra besteforeldrenes tid, «What a Wonderful World».

– Hva er dette da? Hun pekte på en liten skjerm.

– Et ekkolodd. Skal vi sette det på og se hvor fisken er?

– Nei da, glem det. Og dette? Hun pekte på en liten kubeformet gjenstand som var montert opp omtrent midt på konsollen.

– En GoPro. Et videokamera. Han skrudde opp musikken. – Du danset ikke med meg i bryllupet, sa han.

– Du bød meg ikke opp. Hun lot som om hun var såret.

– Dans med meg nå da.

– Det der er ikke å by opp.

Han sukket overdrevent og holdt frem hånden, med håndflaten opp. – Ok. Vil du danse med meg? Vær så snill?

– Jeg trodde aldri du ville spørre. Hun reiste seg, og båten gynget lett.

– Forsiktig. Ta det litt rolig med champagnen.

Han hoppet opp på bryggen og dro henne etter seg. Hun var over et hode kortere enn ham. Sånn hadde det imidlertid ikke alltid vært. Hun husket det året da han plutselig hadde skutt i været, da de gikk første året på high school. Han hadde vært tynn som en bønnestengel, og det hadde hun kalt ham også.

Han var ingen bønnestengel nå lenger. Som moren hadde sagt, hadde han omsider vokst inn i utseendet sitt. I skinnet fra de levende lysene virket han nesten magisk. Som en slags drømmeprins med et gutteaktig smil.

Han holdt henne lett om midjen, og de danset til musikken, med enkle, synkroniserte bevegelser. Sonnet hadde danset med flere menn i bryllupet, men hun hadde aldri opplevd å danse slik som hun gjorde nå.

– Dette har du hatt lyst til helt siden vi gikk i sjuende, sa han lavt.

– Å, gi deg da. Du var liten og ekkel, og jeg hadde munnen full av metall.

– Ja, men jeg hadde lyst til å stikke tungen min inn der likevel. Mange ganger.

Hun skjøv ham fra seg. – Enda godt at du hadde vett til å holde munn om det. Det ville betydd slutten på vennskapet vårt for evig og alltid. Du er fremdeles ekkel. Og jeg ville aldri latt deg gjøre det uansett. Du kysset sikkert elendig.

– Du aner ikke hva du har gått glipp av, metallmunn. Jeg kysset veldig godt. Jeg kysser veldig godt. La oss håpe du har utviklet evner i den retning, du også.

– Å, jeg har fantastiske evner, sa hun og innså med ett at hun flørtet vilt, og med hvem. Hun trakk seg ut av armene hans. – Jeg vil tilbake til paviljongen, sa hun. – Jeg fikk ikke smake bryllupskaken.

– Vel, du har flaks. Han stakk hånden inn under dashbordet i båten og tok ut et stort fat med lokk over. Musikken skiftet i det samme til «Muskrat Love,» en låt fra syttiårene.

– Å, Zachary. Du er ikke sann!

– Den ville gått i søppelet. En kake fra Sky River Bakery. Det ville vært en forbrytelse. Han brakk løs en bit med fingrene og stakk den i munnen. – Mmm, utrolig god.

Han rakte henne en bit også, og hun greide ikke å motstå fristelsen. Sjokoladen kjentes som silke mot tungen. Hun lukket øynene og nøt smaken av den, sammen med valnøttbitene som var knadd inn i smørkremfyllet. – Å, mmm, er du sikker på at dette er lov?

– Ville det gjort noe om det ikke var det?

– Nei. Hun forsynte seg med en ny kakebit. – Kult at det er Sky River Bakery som har laget kaken, ikke sant?

Det gammeldagse familiebakeriet hadde vært en institusjon i byen i generasjoner. Zach hadde hatt deltidsjobb der gjennom hele tiden på high school. Han hadde slept seg innover til byen grytidlig om morgenen for å blande deig og betjene maskiner og ovner.

– Du pleide å komme med kaker til meg om morgenen, mintes hun.

– Jeg skjemte deg fullstendig bort.

Hun skylte ned en kakebit med champagne. – Et mirakel at jeg ikke ble smellfet.

– Det synes ikke jeg. Du greide jo aldri å sitte stille i mer enn ti sekunder av gangen. Er du fremdeles like rastløs?

Hun tenkte litt på dette. – Jeg var vel egentlig hele tiden ivrig etter å holde på med et eller annet.

– Hele tiden oppsatt på å prestere. På å vise hva du var god for.

– Når du sier det slik, høres det nesten negativt.

– Det er det når det tar deg vekk fra det som er viktig.

Hun rynket brynene. – Som for eksempel …?

– Vel, la meg se. Som dette, for eksempel. Han trakk henne plutselig inntil seg og ga henne et langt, hardt kyss på munnen. Hun var usikker på hva som sjokkerte henne mest … selve kysset, eller det faktum at det var Zach Alger som kysset henne. Like sjokkerende var det at han hadde snakket sant like før, da han hevdet at han var god til å kysse. Han holdt henne fast, og nå ble kysset plutselig mykt, og tungen hans lette seg frem til et hemmelig, følsomt punkt. Hun mistet nesten pusten, og det slo henne at det var det beste kysset hun hadde fått på evigheter. Det beste noensinne, kanskje.

Den største overraskelsen av alt var at hun kysset Zach Alger … hun mintes at hun hadde stjålet et eple fra matboksen hans mens de gikk i barnehagen, og i fjerde klasse på skolen hadde han hele tiden terget og ertet henne. Han hadde dyttet henne i innsjøen flere ganger under oppveksten, og de hadde gjort lekser sammen, sett reprisene på Toy Story og Family Guy sammen. Hun hadde grått mot skulderen hans når noe hadde gått henne imot. Og han var den første hun hadde ringt når hun hadde gode nyheter å fortelle … som da hun var kommet inn på colleget hun hadde søkt på, og da moren hadde giftet seg, da hun hadde fått stipend til et studieopphold i Tyskland, da hennes biologiske far endelig hadde villet ha kontakt med henne. Og da hun hadde fått forfremmelsen sin i UNESCO …

De hadde delt utallige store og små øyeblikk opp gjennom årene, de hadde delt gleder og sorger, de hadde tøyset og spøkt, de hadde snakket sammen om alvorlige ting. Han var vennen som hadde vært der hele livet hennes, men akkurat her og nå var det som om hun nettopp hadde møtt ham, for aller første gang. De var liksom sammen på en helt ny og annerledes måte nå.

Opp gjennom årene hadde hun kjent ham på alle måter det var mulig å kjenne en gutt, men likevel … likevel … Hun var plutselig fylt av en slags vill, åndeløs følelse mer intens enn noe hun noensinne hadde opplevd. Den var utvilsomt fremkalt av champagnen, men av noe annet også … en slags lengsel, et begjær hun ikke klarte å motstå.

Hun tvang seg ut av det og trakk seg ut av armene hans, men klemte fortsatt hendene om stoffet i skjorten hans. – Jeg ante ikke at du kunne kysse slik, hvisket hun ustøtt.

– Jeg kan mer enn bare det. Han bøyde seg for å kysse henne igjen og strøk leppene prøvende og forsiktig over hennes, mens han holdt om henne som om hun var noe uendelig dyrebart.

Hun lot seg rive med av følelser og ga ganske enkelt etter. Hun smeltet rett og slett, og det var ganske forvirrende, for dette var jo Zach … hun måtte hele tiden minne seg selv på at det var Zach, gutten hun hadde vokst opp sammen med. Hun så ham plutselig med helt nye øyne, på en måte hun aldri hadde sett ham før. Han løftet armene hennes over hodet hennes og hvisket: – Du smaker deilig. Å kysse deg er som å spise fersk ferskenpai. Hun lo, og så begynte de på nytt. Et sted i bakhodet hennes lå vissheten om at det var veldig lite lurt, det de holdt på med, og at det kunne ende med forferdelse for henne.

– Jeg tror vi begår en alvorlig tabbe nå, sa hun, – men jeg er altfor … jeg vet ikke hvordan jeg skal stoppe dette.

– Så la være å prøve, sa han enkelt.

– Zach, jeg tror ikke …

– Ikke tenk, sier jeg.

Han gjorde det så lett å glemme all fornuft. Hun lot seg rive med igjen, av den fløyelsmyke natten, av de myke skinnsetene i den gamle båten, og av ham, av at de endelig var sammen igjen etter lang atskillelse. Kyssene hans smakte champagne og sjokoladekake og minner så gamle at hun ikke visste om de var minner eller drømmer.

Han åpnet jakken han hadde lagt over skuldrene hennes og tok den av henne, og så strøk han hendene nedover den tettsittende kjolen hennes. – Jeg har lyst til å ta denne av deg, hvisket han. Og så dro han ned glidelåsen i siden på kjolen, før hun fikk sjanse til å svare.

Et eller annet sted midt inne i beruselsen av kyss og champagne og Jell-O-drinker dukket et lite nei opp. Det viftet med armene som et drukningsoffer, og så gled det vekk og forsvant, og det som ble igjen, var noe hun aldri før hadde sagt til Zach Alger i denne situasjonen, selv om hun hadde kjent ham hele livet.

– Ja.