MAISEY YATES

Under din beskyttelse

Oversatt av Lena M. Bakke

MINISERIE: KJÆRLIGHET OG PLIKT!

Til Megan Crane og Paula Graves.

Det var Twitter-samtalene våre som inspirerte meg

til å skrive om Mak.

Og takk til min fantastiske redaktør Megan Haslam

som alltid får frem det beste i meg.

FØRSTE KAPITTEL

Den skandaløse prinsessen hadde gjort det igjen. Evangelia Drakos hadde unnsluppet enda en av sikkerhetsvaktene hans. Noe som aldri skulle skje. Men allikevel hadde det det, tre ganger på like mange uker.

Makhail Nabatov aksepterte ikke tabber. De kunne bli katastrofale, enten det nå dreide seg om å miste prinsessen av syne eller bare søle varm kaffe på deg selv mens du kjørte.

Han smelte igjen bildørene og forsøkte å myke opp de anspente musklene ved å vri på skuldrene. Han tillot aldri at noe påvirket ham slik. Men også her rotet prinsesse Evangelina til det velordnede livet hans.

Da han traff henne for første gang, og så de skinnende brune krøllene, de mørke glitrende øynene og den gylne huden, hadde hun virket som en tilbakeholden prinsesse. Overhodet ikke som den frekke, livlige festjenta som stadig ble omtalt i tabloidpressens overskrifter. Han hadde lurt på om pressen overdrev.

De siste seks månedene hadde lært ham at pressen hadde rett, og han tok feil. Han tok aldri feil. Men allikevel hadde Drakos-prinsessen bevist at han gjorde det.

Han likte det ikke.

Det stred mot all logikk at en bitte liten prinsesse skulle forårsake så mange problemer, men hun hadde teken på det.

Han ringte mannen som skulle ha passet på prinsessen. – Ivan, hvor så du henne sist?

– I kasinoet. Hun forsvant i menneskemengden, sa Ivan engstelig. Makhail avskydde slike svake følelser.

– Du har sparken. Han stakk mobilen i lommen og rettet på slipset før han strente nedover kasinostrøket i den eneste storbyen på øya Kyonos. Evangelina var sikkert fortsatt på kasinoet og spilte bort farens penger.

Han gled gjennom menneskemengden. Prinsesse Evangelina ville ikke oppholde seg ved spillmaskinene; hun var nok i et av storspillernes rom. Det var det eneste stedet i kasinoet for en bortskjemt unge med forkjærlighet for drama og rosa champagne.

Han satte kursen mot noen svarte dører bakerst i lokalet. De ble voktet av dresskledde vakter.

– Navn? spurte en av mennene.

– Mak, sa han. – Jeg har kommet for å treffe prinsessen.

– Jeg er redd du ikke bare kan …

En av dørene gikk opp, og en kjendis i åletrang kjole strøk forbi: hun oste alkohol. Han grep sjansen til å trekke døren helt opp og gå inn.

Han så henne med en gang, bøyd over et bord. Hun så på en mann som kastet terning, lo og kom med muntre tilrop da tallene var gode. Så kikket hun opp på ham.

Øynene ble større, og leppene gled litt fra hverandre. Hun rørte ved ledsagerens arm og sa noe raskt før hun trakk seg unna. Hun forsøkte ikke å flykte, hun visste bedre enn det.

En av kasinovaktene stormet inn i rommet, og alle så opp fra spillet.

– Prinsesse, sa han. – Er alt …?

Hun så kjølig og foraktelig på Mak. – Jeg ville foretrekke at denne mannen ikke var her, men tro meg, det vil være umulig å fjerne ham, sa hun skarpt. – Han er ansatt hos min far. Du forstår at det kunne bli problematisk. Tonen var bydende, hovmodig. De mørke øynene glitret rasende. – Så, nå må jeg tilbake til fengselscellen?

– Cellen? spurte han. – Er det det du kaller det rosa soverommet fullt av rysjer og blonder?

De gylne kinnene ble svakt røde. – Ikke offisielt.

– Hvordan klarte du å riste av deg livvakten?

Hun smilte selvtilfreds. – Så du kvinnene ved spillmaskinene der ute? De som veksler for stamgjestene?

Han ristet på hodet. – Nei.

– Å. Vel, vakten din la spesielt godt merke til de dype utringningene deres. Jeg benyttet anledningen til å gå hit. Han må ha trodd at jeg gikk ut foran, slik han foreslo.

Mak skar tenner. – Han var en idiot. Naiv nok til å tro at du ville gjøre som du fikk beskjed om.

Evangelina hevet uskyldig på øyenbrynene. – Virkelig.

– Jeg er ikke det.

Det trakk i den ene munnviken. – Jeg så det.

Han betraktet henne et øyeblikk. Hun var litt katteaktig: smidig, grasiøs, og ikke redd for å vise klør. Han forsto hvordan hun hadde klart å skremme slottsvaktene, og hvordan hun hadde klart å lure mennene hans.

Hun ville ikke gjøre det samme mot ham.

– Jeg vil anbefale at du blir med meg, printzyessa.

– Og hvis jeg sier nei?

– Da får faren din høre om dette, sa han.

Hun la armene i kors under brystene. Og hennes bryster la han merke til. Hun var ikke en som blottla så mye hud som mulig, og det gjorde kroppen enda mer forlokkende. Den fikk ham til å lure på om hele kroppen hennes var gyllen. Og hvordan brystene ville se ut nakne.

Han knyttet nevene og kjempet mot fantasiene. Han tillot ikke kvinner å distrahere seg. Aldri.

Dette var et avvik. Det skulle ikke skje igjen.

– Jeg bryr meg ikke om at far får vite dette. Hva skal han gjøre? Slenge meg i fangehullet? Eller kanskje gifte meg bort til en fremmed? Vi vet begge at han aldri gjør det første, og han prøver aktivt å få til det siste.

– Jeg vil slenge deg over skulderen og bære deg ut. Hvis de høyhælte designerskoene ikke overlever … Han trakk på skuldrene. – Det er ikke mitt problem.

De mørke øynene smalnet. – Det ville du aldri gjøre.

Han tok et skritt mot henne. Hun verken krympet seg eller rygget.

– Tror du ikke det?

Hun betraktet ham et øyeblikk. – Jeg tillater deg å eskortere meg ut.

Han grep armen hennes og strøk fingrene over den glatte huden som var het under hånden. Så hektet han armene deres i hverandre før han la leppene mot øret hennes. – Jeg tillater at du går ut på egne føtter.

Hun snudde seg mot ham. Mørkebrune øyne glødet trassig. – Bra for oss begge, ettersom jeg vil tro at alternativet ikke ville ha endt så bra. For deg eller meg.

– Da er det bra du har gjort det rette valget. Han holdt armen hennes hardt da han førte henne ut av rommet. Hun holdt haken høyt hevet. Det fikk henne til i virke hovmodig og utilgjengelig. Og fikk alle menn i rommet til nærmest å falle for føttene hennes.

De feide gjennom foajeen og ut i den fuktige, salte kveldsluften. Havet brølte i det fjerne. Han åpnet passasjerdøren på bilen.

– Inn, kommanderte han.

Hun adlød, men holdningen var stiv da hun satte seg inn med blikket festet foran seg. Han satte seg inn på sjåførsiden, startet bilen og kjørte mot palasset.

– Så, sa hun mer imøtekommende. – Du forteller ingenting til min far?

– Nei. Ingen ville tjene på at kongen ble trukket inn i dette.

– Kanskje jeg forteller det. Tonen hennes var fortsatt lett og ubesværet. Motbydelig.

– Hvorfor det?

– Som jeg sa, han vil ikke gjøre meg noe, han har ingenting å fare med. Men med deg … han kan sparke deg.

Makhails grep strammet seg rundt rattet. – Han gjør ikke det.

– Virkelig?

– Nei. Jeg sparket Ivan, og nå skal jeg personlig vokte deg. Faren din vet at ingen er bedre egnet til jobben.

– Gjør han? Tonen var matt nå.

– Slottsvaktene klarer ikke å holde styr på deg, og de kan ikke trekkes vekk fra nasjonale sikkerhetsutfordringer for å passe på en bortskjemt unge som ikke bryr seg om sin egen sikkerhet. Da gjenstår det meg. Min unike jobb er å beskytte kongelige når nasjonens innebygde vaktsystem ikke er nok. Og jeg gjør aldri feil. Det er synd en av mine ansatte gjorde det.

– To, sa hun.

– Hva?

– To av dine ansatte gjorde feil. Hun holdt opp to fingre. – Jeg unnslapp to av dem mens de glodde oppslukt på en kvinnekropp.

– Tidligere, sa han.

– Hva?

– Tidligere ansatte. De manglet disiplin; jeg trenger ikke slike medarbeidere. Du skjønner det kanskje ikke, ettersom du er for bortskjemt til å se lenger enn din egen nese, men dette dreier seg om mer enn fasade.

– Å? Jeg trodde det hovedsakelig var for å sikre at jeg ikke ser upassende ut for mulige friere.

– Dette dreier seg om sikkerheten din. Du er en viktig brikke i det politiske maktspillet, printzyessa.

– Er jeg? Hun lot som hun snappet overrasket etter pusten. – Også jeg som trodde jeg bare var Evangelina.

– Når en tittel er med i bildet, er ingen «bare» noe.

Hun snudde seg mot ham, men han tok ikke blikket fra veien. – Men jeg er det. Jeg er «bare» en politisk brikke.

– En viktig en, sa han.

Hun snøftet og slengte seg bakover i setet. – Hva mer kan en jente kreve?

Eva hadde mest lyst til å krype ut av sitt gode skinn. Armen brant fortsatt der Makhail hadde berørt henne, og hun var så sint at hun kunne sprekke. Ja, hun var skandaløs, og hun visste det. Men det var makten hennes. Den eneste hun hadde.

Som viste seg å være ubrukelig.

For seks måneder siden, da faren presenterte henne for Makhail, hadde hun vært lettet over at han ikke jobbet ute i felten lenger. At han ikke skulle beskytte henne personlig. For han … vel, han var altfor foruroligende. Altfor stor. Altfor maskulin. Brede skuldre og kortklipt brunt hår, et firskårent ansikt, og en munn som aldri så ut til å smile. Og øynene … grå som et pistolløp. Og like kalde.

Og nå var han her. En ting var å lure håndlangerne hans. Det var lett, for de var altfor interessert i det som foregikk rundt dem. Men Makhail fokuserte på henne slik ingen andre gjorde. Det føltes som han så inn i henne. Hun likte det overhodet ikke.

– Kanskje en pike kunne be om mer diamanter i sitt gylne bur?

– Mener du at jeg ikke har rett til å klage fordi jeg er rik? spurte hun.

– Overhodet ikke. Jeg er ikke her for å mene noe. En mening ville antyde at jeg bryr meg. Det gjør jeg ikke. Jeg er her for å gjøre en jobb. Holde deg trygg og unna skandaler. Det skal jeg gjøre.

– Til jeg blir gift?

– Etterpå også, hvis jeg må.

En merkelig tanke. At hun skulle beskyttes også etter at hun var gift, men hun visste det var sant. Hun var kongelig, skjebnebestemt til å gifte seg kongelig. Fra det øyeblikket hun ble født, var alt i livet, ned til skoene hun satte på seg om morgenen, styrt av andre.

Og mannen hun skulle gifte seg med, ville selvfølgelig også velges med omhu.

Det var seks måneder siden hun våknet med en forferdelig, gnagende angst for at hun aldri ville få ta en eneste avgjørelse selv. Ikke om hvordan hun kledde seg, ikke om hvor hun dro, eller hva hun spiste. Det var da opprøret for alvor begynte. Så Makhail Nabatov kunne snakke så mye han ville om plikt og bortskjemte unger, men han visste ikke hvordan det var å være henne.

Han var fienden.

– Jeg vil tro at min ektemann har egne vakter som skal sørge for at jeg er føyelig.

– Og hvorfor tror du at de vil klare seg bedre enn din fars vakter?

Blikket hans var festet på veien; profilen var sterk og uforsonlig. En skjev nese som så ut til å være brukket minst en gang, en firskåren kjeve som nesten var for markert. Og en munn som ikke virket i stand til å smile.

– Kanskje de ikke er det. Men kanskje jeg ikke prøver å flykte heller. Det kommer vel an på hvem faren min velger. Eller om jeg forelsker meg i ham.

Hun tvilte på det. Hun hadde en anelse om hvem faren fant passende, for det var ikke så veldig mange kongelige som bare hang rundt og ventet på at hun skulle gifte seg. Noen få mindreverdige medlemmer av adelskapet, og så var det selvsagt Bastian, kongen av Komenia; et lite fyrstedømme i Øst-Europa. Han jaktet aktivt på en dronning. Hun følte ingenting for ham, uansett hvor hardt hun prøvde. Og det gjorde hun virkelig.

For han var den mest sannsynlige kandidaten. Den som ville føre med seg mest styrke, mest makt og økonomiske og militære ressurser til Kyonos.

Hva hun følte, betød ingenting for faren hennes. Og Bastian var hyggelig. Han var til og med kjekk. Men det var ingen gnist. Han berørte henne, og hun følte ingenting. Han var ikke den rette.

Men det så ut som hun aldri ville få muligheten til å finne den mannen.

– Så du ønsker deg kjærlighet? spurte han og manøvrerte dem gjennom smale gater.

– Selvsagt. Gjør ikke alle det?

– Nei, sa han. Ingen forklaring, bare nei. Hun visste ikke hvorfor hun var overrasket, men det var hun. Og så ble hun sint. For han kunne få kjærlighet hvis han ville. Han kunne gifte seg med hvem han ville; ingen ville bestemme for ham.

Men han bare … sa nei, han ønsket seg ikke kjærlighet. Antakeligvis fordi han var mer interessert i brystkløfter, anonyme brystkløfter, enn ekte kvinner. Det var det hun hadde merket seg hos de andre mennene som voktet henne. Det var slik hun hadde unnsluppet dem.

Makhail var likeens, selv om han var mer fokusert når det trengtes. Han hadde ikke engang lagt merke til den brystfagre serveringsdamen ved kasinoinngangen.

Men allikevel hadde han all verdens frihet, og han ville kaste den bort på overfladiske, ubetydelige ting. Ikke at kvelden hennes på kasinoet hadde vært noe annet enn overfladisk og ubetydelig. Men det hadde vært moro, og det hadde ikke vært mye moro i livet hennes.

– Vel, jeg gjør det. Hun så ut av vinduet igjen. Magen snørte seg sammen da de nærmet seg palasset.

– Hvorfor det?

– Hva mener du med hvorfor? Hun så på ham. – Alle ønsker seg kjærlighet. Kjærlighet er …

– Masse arbeid.

Hun så på hendene hans som lå så hardt rundt rattet. Det var en bred og solid platinaring på den venstre ringfingeren. – Er du gift?

– Ikke nå lenger. Det var ingen følelser i stemmen. Ingen antydning om hva han tenkte angående temaet. Men allikevel brukte han ringen.

– Hvorfor ikke?

For første gang kastet han et blikk på henne. – Jeg visste ikke at vi måtte bli venner for at jeg skulle beskytte deg.

– La oss klargjøre en ting, sa hun irritert. – Du beskytter meg ikke. Ikke egentlig. Du sørger for at jeg ikke gjør noe galt. Eller sånt som blir oppfattet galt. Jeg er en voksen kvinne. Jeg er tjue, nesten tjue-en.

– Eldgammel, sa han tørt.

– Uansett, nei, vi trenger ikke å være venner. Jeg vil vel tro at det er umulig for oss å være venner, ettersom vi har forskjellige mål.

– Og hva er målet ditt, prinsesse?

De kjørte opp til en smijernsport. Det sto vakter langs den lyse stukkaturveggen som strakk seg rundt hele palasset, med Egeerhavet i bakgrunnen.

– Hvis jeg fortalte deg det, mr Nabatov, ville det bli altfor lett for deg å få overtaket.