Michelle Celmer

Timillionersarven

Oversatt av Irene H. Sørsdahl

MINISERIE: CAROSELLIS ARV

Fiks et ekteskap, en arving og få ti millioner rett i lommen. Så enkelt! Følg mennene Caroselli i jakten på kjærligheten og lykken, men tiden er knapp og klokken tikker … Dette er den første delen i den spennende miniserien Carosellis arv.

Kjære leser!

Våren har alltid vært favorittårstiden min. Helt siden vi kjøpte det første huset vårt for tjueto år siden, har jeg hatt en kjøkkenhage. Jeg har hatt mange hobbyer opp gjennom årene, men det jeg liker aller best, er hagearbeid.

Jeg har drevet frem mine egne planter i flere år nå, og selv om jeg vet at det høres litt dumt ut, synes jeg fortsatt det er like utrolig hver gang de små frøene spirer og vokser seg store.

Pussig nok er det å sette plantene ut det jeg liker minst, og jeg kan ikke akkurat påstå at jeg er så glad i å luke heller, men når jeg setter tennene i den første store, saftige tomaten, brekker av en sprø bønnestengel eller hakker opp en deilig hvitløk, er det verdt all jobben.

Vennlig hilsen

Michelle

Til Steve, min sanne helt

Prolog

– Som din advokat og venn må jeg si at jeg synes dette er en forferdelig dårlig idé, Giuseppe.

Giuseppe Caroselli satt i lenestolen som den avdøde konen hans, Angelica, hadde overrasket ham med på åttifemårsdagen. Marcus Russo gransket ham fra plassen sin i sofaen. Og han hadde rett. Planen kunne slå feil og ende opp med å skape enda mer uro og krangel i familien. Men han var en gammel mann, og han begynte å få dårlig tid. Han kunne vente og forholde seg passiv, men risikoen ved en slik løsning var altfor hjerteskjærende til at han orket tanken. Han måtte foreta seg noe.

– Det må gjøres, sa han til Marcus. – Jeg har ventet lenge nok.

– Jeg vet ikke hva som er verst, sa Marcus og reiste seg og gikk bort til vinduet. Trærne i parken på den andre siden av gaten hadde snart mistet alt løvet. – Om de sier nei, eller om de skulle finne på å si ja.

– De har ikke gitt meg noe valg. Det må gjøres av hensyn til familien. Å videreføre Caroselli-arven hadde alltid vært det viktigste for ham. Det var derfor han hadde flyktet fra Italia under andre verdenskrig uten å kunne et ord engelsk. Han hadde bare hatt noen dollar i lommen og familiens hemmelige sjokoladeoppskrift i hodet, men han hadde visst at Caroselli-navnet ville nå store høyder.

Han hadde jobbet og spinket og spart til han hadde penger nok til å åpne det første Caroselli Chocolate-utsalget i sentrum av Chicago. I løpet av de neste seksti årene oppnådde Caroselli-navnet anerkjennelse over hele verden, men nå sto det i fare for å forsvinne for alltid. Han hadde åtte barnebarn og seks oldebarn, men likevel var det ikke en eneste arving som kunne videreføre familienavnet. Selv om sønnene hans alle hadde fått én sønn hver, var de tre sønnesønnene fortsatt single og tilsynelatende fullstendig uinteresserte i å gifte seg og starte familie.

Giuseppe hadde ikke noe annet valg enn å ta saken i egne hender. Han skulle gi dem et tilbud de ikke kunne takke nei til.

Det banket lavt på døren, og butleren kom til syne. – De har kommet, sir.

Giuseppe smilte for seg selv. De var presise. Sønnesønnene hans var alltid pålitelige. Og de var like ambisiøse som Giuseppe selv hadde vært da han var på deres alder. Det var derfor han hadde tro på at dette kunne fungere. – Takk, William. Du kan vise dem inn.

Noen sekunder senere kom sønnesønnene inn på rekke og rad. Først kom Nicolas, sjarmerende og imøtekommende, og med et smil som ofte fikk ham i vanskeligheter. Etter ham kom Robert, som var alvorlig, fokusert og urokkelig lojal, og til slutt kom den eldste av barnebarna, den ambisiøse og pålitelige Antonio junior.

Giuseppe kjente det i leddene idet han reiste seg. – Takk for at dere har kommet, gutter. Han gestikulerte mot sofaen. – Vær så god og sitt.

De gjorde som han sa. Alle tre så bekymret ut.

– Dere lurer sikkert på hvorfor dere er her, sa han og satte seg forsiktig ned igjen.

– Jeg vil gjerne vite hvorfor møtet er hemmelig, sa Nick og rynket pannen. – Og hvorfor er Marcus her? Er noe i veien?

– Er du syk? spurte Tony.

– Frisk som en fisk, sa Giuseppe. Eller så frisk som en nittitoåring med leddgikt kunne være. – Det er noe svært viktig vi må diskutere.

– Er selskapet i vanskeligheter? spurte Rob. Han satte alltid selskapet først, noe som hadde sine positive og negative sider. Hvis han ikke hadde vært så opptatt av karrieren, kunne han ha hatt kone og barn nå. Det kunne de alle sammen.

– Dette handler ikke om selskapet, sa han. – Ikke direkte. Dette handler om slektsnavnet som vil dø ut med mindre dere gifter dere og får sønner.

Alle tre himlet med øynene.

– Nonno, dette har vi snakket om før, sa Nick. – Jeg er i alle fall ikke klar for å slå meg til ro. Og jeg tror jeg snakker for oss alle når jeg sier at en skjennepreken fra deg ikke kommer til å forandre på den saken.

– Jeg vet det, og derfor har jeg bestemt meg for å motivere dere i stedet.

Det fanget oppmerksomheten deres. Tony lente seg litt frem. – Hvordan da?

– Jeg har opprettet et legat på tretti millioner dollar som skal deles mellom dere når hver av dere er gift og har fått en sønn.

Alle tre måpte.

Nick var den første til å gjenvinne talens bruk. – Mener du på ramme alvor at du vil gi oss ti millioner for å gifte oss og få et barn?

– En sønn. Og det er visse betingelser.

– Hvis du har tenkt på tvinge på oss passende italienske kvinner fra gamlelandet, kan du glemme det, sa Rob.

Det hadde virkelig vært å foretrekke, men Giuseppe visste at han ikke kunne være kresen. – Dere kan gifte dere med hvem dere vil.

– Så hva er haken? spurte Tony.

– For det første kan dere ikke fortelle en levende sjel om denne avtalen. Ikke foreldrene deres, ikke søsknene og ikke engang deres utvalgte. Gjør dere det, får dere ingenting. Da blir alle pengene delt mellom de to andre.

– Og? spurte Nick.

– Hvis jeg dør i løpet av de neste to årene uten at noen av dere har fått en sønn, vil pengene tilbakeføres til arvemassen.

– Så vi har dårlig tid.

– Kanskje. Men jeg kan jo leve til jeg er hundre. Legene sier at jeg er i utmerket form. Men er dere villige til å ta den sjansen? Det er betingelsene mine.

– Hva med Jessica? spurte Nick. – Hun har fire barn. Skal hun ikke få noe?

– Jeg er veldig glad i søsteren din og alle barnebarna mine, Nick, men de kommer aldri til å videreføre Caroselli-navnet. Jeg skylder foreldrene mine og alle forfedrene å sørge for at familienavnet lever videre. Men jeg vil ikke at søstrene deres skal bli såret, og det er derfor dette må forbli en hemmelighet.

– Vil du at vi skal skrive under på en slags kontrakt? spurte Tony og snudde seg mot Marcus.

– Det var mitt forslag, sa Marcus, – men bestefaren deres sier nei.

– Ingen skal signere på noe som helst, sa Giuseppe. – Dere blir nødt til å stole på meg.

– Selvfølgelig stoler vi på deg, Nonno, sa Nick og kastet et blikk bort på de andre. – Du har aldri gitt oss grunn til noe annet.

– Jeg føler på samme måte overfor dere tre, og derfor har jeg tillit til at denne avtalen vil forbli mellom oss.

Tony rynket pannen. – Men vil ikke familien få vite noe hvis du dør?

– De kommer ikke til å mistenke noe som helst. Pengene er allerede satt av, og det er kun Marcus som vil ha tilgang til dem. Han vil sørge for en korrekt fordeling.

– Men hva hvis vi ikke er klare for å stifte familie? spurte Rob.

Giuseppe trakk på skuldrene. – Da går du glipp av ti millioner dollar, og din tredjedel tilfaller fetterne dine.

De tre guttene så på hverandre.

– Må vi gi deg et svar nå? spurte Nick.

– Nei, men jeg vil gjerne at dere skal love meg å vurdere tilbudet mitt seriøst.

De så på hverandre igjen, og alle tre nikket.

– Selvfølgelig, sa Rob.

Giuseppe sank lettet sammen. Ingenting var sikkert, men de hadde ikke forkastet ideen hans, og det var en begynnelse. Og med tanke på konkurranseinstinktene deres, følte han seg sikker på at dersom en av dem sa ja, ville de andre følge etter.

Etter noen minutter med prat om forretninger og familie, takket Nick, Rob og Tony for seg.

– Og hvordan tror du de vil reagere når de oppdager at du ikke har satt av noen penger? spurte Marcus.

Giuseppe trakk på skuldrene. – Jeg tror de vil være så lykkelige og takknemlige for at jeg blandet meg inn at pengene vil være uten betydning.

– Du har råd, Giuseppe. Har du vurdert å betale dem dersom de oppfyller kravene dine?

– Og risikere å komme på kant med alle de andre barnebarna mine? fnøs han. – Hva slags mann tar du meg for?

Marcus ristet oppgitt på hodet. – Og hvis du tar feil? Hvis de vil ha pengene sine og blir sinte fordi du løy?

– Det blir de ikke. Dessuten var det en risiko han var villig til å ta for å sikre en videreføring av Caroselli-navnet.

1

For sen igjen.

Terri Phillips stirret oppgitt på bestevennen, Nick Caroselli, som kom gående gjennom restauranten og bort til det faste bordet deres ved baren der de møttes hver torsdag kveld.

Med det svarte håret, det sensuelle, brune blikket, den gylne huden og den imponerende fysikken fikk han folk til å stanse opp og snu på hodet. Men Nick så ikke ut til å merke noe. Ikke at han var uvitende om den effekten han hadde på kvinner. Og han var heller ikke fremmed for å bruke sjarmen sin for å få det som han ville.

Men Terri lot seg ikke påvirke lenger.

– Beklager at jeg er sen, sa han og smilte skjevt slik han pleide å gjøre for å sjarmere seg ut av vanskeligheter. Han hadde snø på skuldrene og i håret, og han var rød i kinnene av kulden. Da hadde han sikkert gått de to kvartalene fra hovedkontoret til Caroselli Chocolate. – Det har vært helt vilt på jobben i dag.

– Jeg har bare vært her noen minutter, sa hun selv om sannheten var at hun hadde ventet i tjue. Lenge nok til å ha drukket to glass sjampanje.

Han bøyde seg frem og kysset henne på kinnet. Skjeggstubbene skrapte mot huden hennes, og hun trakk inn duften av sedertresåpe og sjokolade. Såpen hadde vært en bursdagsgave fra henne, og sjokoladelukten kom fra selskapets testkjøkken.

– Snør det fortsatt?

– Det er rene snøstormen der ute. Nick dro av seg frakken og stakk skjerfet og hanskene i det ene ermet, en vane han hadde tatt med seg fra barndommen. – Hvis det fortsetter sånn, får vi kanskje en hvit jul i år.

– Det hadde vært fint. Terri hadde bodd i New Mexico til hun fylte ni og hadde ikke sett snø før hun flyttet til Chicago. Hun elsket det fortsatt, men så slapp hun også å pendle i snøværet ettersom hun jobbet hjemmefra.

– Jeg har bestilt det vanlige, sa hun idet Nick satte seg.

Han løsnet på slipset og gestikulerte mot sjampanjeflasken. – Feirer vi noe?

– På en måte.

Han la servietten i fanget sitt. – Hva skjer?

– Først, sa hun, – kan jeg glede deg med at jeg har slått opp med Blake.

Nick lyste opp. – Ja, det gir grunn til feiring.

Nick hadde aldri likt den siste kjæresten hennes. Den siste i en lang rekke mislykkede kjærlighetsforhold. Han hadde ment at Blake ikke var den rette til å gjøre Terri lykkelig, og nå viste det seg at han hadde hatt rett. Selv hadde hun trengt fire måneder på å innse sannheten.

Nick skjenket opp et glass til seg selv og tok en svelg. – Hva sa han da du dumpet ham?

– At jeg aldri kom til å finne en mann som ham.

Nick lo. – Er ikke det litt av poenget? Han var omtrent like interessant som en binders og med halvparten så mye personlighet.

Hun kunne ikke nekte for at han hadde vært litt … kjedelig.

– Han er en ok fyr. Han er bare ikke fyren for meg, sa hun.

Servitøren kom med maten deres. En stor pepperonipizza med ostebrød. – Han er der ute, vet du. Den rette. Du kommer til å finne ham.

Hun hadde pleid å tro det samme, men her satt hun. Hun nærmet seg tretti, og hun hadde ingen i kikkerten. Ifølge planen skulle hun ha vært gift og hatt et par unger nå, og derfor hadde hun bestemt seg for å ta saken i egne hender.

– Vi skal feire noe mer, sa hun. – Jeg skal bli mamma.

Han skvatt til og satte fra seg glasset så hardt at hun ble overrasket da det ikke knust. – Hva? Når? Er det Blake sitt?

– Nei, herregud! Det kunne hun ikke forestille seg.

Nick bøyde seg frem og freste. – Uansett hvem han er, er det best for ham at han har tenkt å ta ansvar for deg og ungen.

Han passet alltid på henne, tenkte hun kjærlig. Hvis han ikke var opptatt med å lage vanskeligheter for henne. Men når sant skulle sies, var hun skyld i de fleste av problemene sine selv. Hun var den som tok forhastede beslutninger, og så var det opp til Nick å snakke henne til fornuft. Men ikke denne gangen. Denne gangen visste hun nøyaktig hva hun gjorde.

– Det er ingen mann, sa hun og forsynte seg av maten. – Jeg er ikke gravid. Ikke ennå.

Nick rynket pannen. – Så hvorfor sa du at du skal bli mamma?

– Fordi jeg forhåpentligvis vil være gravid i løpet av det neste året. Jeg har tenkt å gjøre det på egen hånd.

Han lente seg tilbake og så sjokkert ut. – Hvordan? Jeg mener, hvem skal være faren?

– Jeg skal bruke en donor.

– En donor? Han rynket pannen. – Det kan du ikke mene.

Hun prøvde å ikke bli skuffet. Hun hadde håpet at han ville forstå. At han ville bli glad på hennes vegne, men det kom tydeligvis ikke til å skje. – Jo, det gjør jeg. Jeg er klar. Jeg har god nok økonomi, og ettersom jeg jobber hjemmefra, kan jeg passe på babyen selv. Timingen er perfekt.

– Ville det ikke vært bedre å gifte seg?

– Jeg har mer eller mindre gitt opp å finne den rette. Jeg har alltid sagt at jeg ville bli mamma før jeg ble tretti, og det er rett rundt hjørnet. Og du vet at jeg alltid har ønsket meg min egen familie. Etter at tanten min døde, har jeg ikke hatt noen.

– Du har meg, sa han, og uttrykket hans var så oppriktig at hun smeltet helt.

Ja, hun hadde ham. Ham og hele den gale familien hans. Men det var ikke det samme. Hun var egentlig en utenforstående.

– Dette betyr ikke at vi ikke kan fortsette å være venner, sa hun. – Faktisk kommer jeg til å trenge deg mer enn noensinne. Du vil bli babyens eneste familie. Onkel Nicky.

Han så fortsatt skuffet ut og skjøv tallerkenen fra seg som om han plutselig hadde mistet appetitten. – Du fortjener bedre enn en sæddonor, sa han.

– Jeg har ikke akkurat hatt særlig flaks når det gjelder menn.

– Men hva med babyen? spurte Nick og lød mer og mer irritert. – Fortjener ikke den å ha to foreldre?

– Du vet utmerket godt at det å ha to foreldre ikke er ensbetydende med en lykkelig barndom.

Rynken i pannen hans ble dypere. Han visste at hun hadde rett. Selv om han ikke likte å innrømme det, hadde hans egen barndom etterlatt seg dype arr.

– Jeg hadde håpet at du ville forstå, sa hun, og av en eller annen tåpelig grunn var hun på gråten. Og hun gråt nesten aldri. I alle fall ikke så andre så det. Som liten hadde den slags alltid resultert i en skjennepreken fra den følelseskalde tanten.

– Jeg gjør det, sa Nick og tok hånden hennes. – Jeg vil bare at du skal være lykkelig.

– Dette kommer til å gjøre meg lykkelig.

Han smilte og klemte hånden hennes. – Da er jeg lykkelig, jeg også.

Hun håpet at han mente det. At han ikke bare sa det for å være grei. Men mens de spiste og småpratet, virket Nick fjern, og hun begynte å lure på om det hadde vært en dårlig idé å fortelle ham om planene. Hun kunne bare ikke skjønne hvorfor det betydde noe for ham.

Da de var på vei ut, spurte Nick: – Har du bil, eller tok du bussen?

– Jeg tok bussen, sa hun. Hun valgte alltid offentlig transport dersom hun trodde hun kunne ende opp med å drikke. Hvis mannen som hadde pløyd inn i bilen til faren hadde vært like ansvarlig, ville hun ikke ha vært foreldreløs.

– Hvis du går tilbake til kontoret sammen med meg, kan jeg kjøre deg hjem.

– Ok.

Det hadde sluttet å snø, men det blåste kaldt, og fortauet var glatt. Hun antok at det var derfor han var så stille og hadde en så dyp rynke i pannen.

Kontorbygningen til Caroselli Chocolate var stengt for kvelden, og Nick brukte nøkkelkortet sitt og låste dem inn. Alle godsakene i butikken i første etasje gjorde at lobbyen luktet sjokolade.

Nick lette i lommene sine og han bannet for seg selv. – Jeg har gått fra bilnøklene oppe på kontoret.

– Vil du at jeg skal vente her?

– Nei, du kan bli med opp. Så gliste han. – Med mindre du er en spion som prøver å stjele den hemmelige oppskriften vår.

– Ja, akkurat. For vi vet jo begge hvor dyktig jeg er på kjøkkenet. Hvis det hadde vært mulig å svi vann, hadde hun klart det også. Hun var typen til å bestille take away eller satse på mikrobølgeovnen.

De gikk forbi resepsjonen, og han brukte nøkkelkortet til å aktivere heisen. Kun autorisert personell og godkjente gjester kom lenger enn til første etasje. Og kun medlemmer av Caroselli-familien og ansatte med en egen klarering ble sluppet inn på testkjøkkenet.

Nick var taus i heisen opp til fjerde etasje og mens de gikk til kontoret hans. Hun måtte smile da han åpnet døren og skrudde på lyset. Skrivebordet var overfylt av papirer. Det var ingen plass til å jobbe, og hun mistenkte at det var derfor han tilbrakte så mye tid på kjøkkenet i toppetasjen.

Han åpnet skrivebordsskuffen og fant frem nøklene sine, men så ble han bare stående der.

– Hva er i veien, Nick? Og ikke prøv å si at det ikke er noe. Jeg har kjent deg lenge nok til å skjønne når noe er i veien.

– Jeg har bare tenkt litt.

– På det med babyen?

Han nikket.

– Jeg har bestemt meg.

– Da er det noe vi må diskutere.

– Ok, sa hun mens hjertet sank litt i brystet. Han møtte ikke blikket hennes, og han så nok for seg en lang diskusjon, for han tok av seg frakken og hengte den over stolryggen. Hun gjorde det samme og skjøv unna en bunke med papirer så hun kunne sette seg ved siden av ham på kanten av skrivebordet.

Han var stille en lang stund som om han fortsatt tenkte. – Vil du virkelig gjøre det? Få en baby, mener jeg?

– Ja.

– Hva om jeg har en bedre løsning?

– En bedre løsning?

Han nikket. – For oss begge to.

Begge to? Hun kunne ikke se hvordan planen hennes om å få en baby kunne hjelpe ham på noen som helst måte. – Jeg skjønner ikke hva du mener.

– Jeg vet om den perfekte faren til babyen din. En som kommer til å være der og som vil ta det økonomiske ansvaret.

Uansett hvem denne perfekte mannen var, lød han for god til å være sann. – Jaså? sa hun. – Hvem da?

Han lente seg frem. Blikket hans var alvorlig. – Meg.

Først var hun altfor sjokkert til å få frem et ord. Ville Nick få en baby sammen med henne? – Hvorfor? Du har vært temmelig klar på at du ikke ønsker deg barn.

– Du må bare tro meg når jeg sier at dette vil være til fordel for oss begge.

– Hvordan da?

– Du må love å ikke si dette til noen, ok?

– Ok.

– Si «Jeg lover».

Hun himlet med øynene. Var de tolv år gamle eller? – Jeg lover.

– Forrige uke kalte bestefar meg, Rob og Tony hjem til seg til et hemmelig møte. Han tilbød oss ti millioner dollar hver dersom vi skaffer ham en mannlig arving som kan videreføre Caroselli-navnet.

– Jøss!

– Ikke sant? Jeg var ikke sikker på om jeg skulle takke ja til tilbudet. Jeg er egentlig ikke klar for å slå meg til ro, men da du nevnte planen din … Han trakk på skuldrene. – Det ville ha vært så perfekt. Du vil få babyen du ønsker deg, og jeg vil få pengene.

Det lød fornuftig på en litt forskrudd måte, men henne og Nick?

– Vi må selvfølgelig gifte oss, sa han.

Hei, vent nå litt. – Gifte oss? Hvor mange ganger har du ikke sagt at du aldri vil gifte deg?

– Du vet hvor tradisjonell Nonno er. Jeg har ikke noe valg. Men så fort jeg har fått pengene, kan vi skille oss igjen.

– Det høres nesten litt for enkelt ut.

– Vi blir nødt til å få det til å fremstå overbevisende.

Hun følte på seg at hun ikke kom til å like dette? – Hva mener du?

– Du må flytte inn hos meg.

Et falskt ekteskap var én ting, men å bo sammen? – Jeg tror ikke det er noen god idé.

– Jeg har plass nok. Du kan ta gjesterommet, og du kan gjøre om den ene stuen til kontor.

Det var ikke plassen hun var bekymret for. De hadde prøvd å bo sammen like etter studietiden, og leiligheten hadde vært mer enn stor nok for to. Men med alle jentene som spradet inn og ut og det faktum at han aldri ryddet etter seg, hadde hun fått nok etter et par måneder.

– Nick, du vet hvor glad jeg er i deg, og ingenting er viktigere for meg enn vennskapet vår, men vi har prøvd dette før. Det fungerte ikke.

– Det var for nesten åtte år siden. Jeg er sikker på at vi har blitt litt mer modne siden den gang.

– Har du sluttet å rote? For jeg orker ikke tanken på å løpe rundt og rydde etter deg.

– Det trenger du ikke. Jeg har noen som kommer og gjør rent tre dager i uken, og bare så det er sagt, gleder jeg meg ikke akkurat til alt maset ditt.

– Jeg maser ikke, sa hun. Han så bare på henne. – Ok, jeg maser kanskje litt, men det er bare fordi jeg blir så frustrert.

– Da får vi bare sørge for å ta litt mer hensyn. Jeg lover å holde rotet mitt i sjakk hvis du lover å ikke mase.

Det var kanskje lettere sagt enn gjort.

– Tenk på hvor heldig ungen vil være, sa Nick. – De fleste skilte foreldre hater hverandre. Mine har ikke snakket høflig sammen på årevis. Men vi kommer til å være bestevenner.

Han hadde et poeng. – Så betyr det at du vil være et fast innslag i livet til babyen?

– Selvfølgelig. Og ungen vil få nok av søskenbarn og tanter og onkler.

Det var vel bedre med en deltidsfar enn ingen far i det hele tatt? Og hun ville slippe å bekymre seg for penger. Ikke at hun hadde dårlig råd. Hvis hun var forsiktig, ville pengene etter tanten og inntektene fra webdesign-selskapet gi henne nok å leve av i årevis. Men Nick ville sørge for at barnet fikk gå på de beste skolene og få alle mulige fordeler. Ting hun ikke ville ha råd til. Og de ville tilhøre en stor, kjærlig og lykkelig familie. Babyen ville kanskje til og med ende opp med å jobbe i familiebedriften en vakker dag.

– Og tenk om det skulle skje deg noe, sa han. – Ungen vil ikke ha noen å gå til dersom faren er en donor.

Det var selvfølgelig et poeng. Hun hadde mistet sine egne foreldre, og nå som tanten var død, var det ingen som kunne ta seg av barnet hvis hun havnet i en ulykke eller … Men ungen ville sikkert få det bedre i fosterhjem enn sammen med en som tanten hennes. Det ville hun i alle fall ha foretrukket selv.

– Med meg som far, vil ungen alltid ha en familie, sa Nick.

Og samme hvor vill ideen hans var, kunne det faktisk fungere. – Jeg tror det kan gå.

Han så opprømt ut, men så var det også snakk om ti millioner dollar. Hvorfor ta til takke med å være millionær når du kunne være multimillionær.

– Betyr det at du vil tenke på det, eller er det et ja?

Hun kastet seg ofte uti ting uten å tenke seg grundig nok om, men i dette tilfellet var det kanskje dumt å gruble for mye.

– Jeg har bare ett spørsmål, sa hun. – Hva med kvinner?

– Hva med dem?

– Kommer det til å være en ny jente hver kveld? Blir jeg nødt til å ligge og høre på stønningen deres og hodegjerdet som slår mot veggen og se henne sprade rundt halvnaken neste morgen?

– Selvfølgelig ikke. Mens vi er gift, kommer jeg ikke til å være sammen med noen andre.

– Vi snakker om minst ni måneder. Klarer du å gå så lenge uten sex?

– Kan du?

Det kunne hun. Spørsmålet var mer om hun hadde lyst? Men hvis hun skulle få en baby, var det vel verdt det?

– Det blir kanskje ikke nødvendig, sa Nick.

– Foreslår du at vi skal være utro? Hun tvilte ikke på at Nick ville finne seg noen å være sammen med, men med diger mage og hovne ankler følte hun seg rimelig sikker på at mannfolkene ikke kom til å slåss om å få komme ned i mammabuksene hennes.

– Jeg antar at du planlegger å benytte deg av inseminasjon, sa han.

Det føltes litt rart å diskutere detaljene, men han var en del av dette nå. Dette skulle bli hans baby også.

– Det eller prøverør, men det er latterlig dyrt. Og det kan ta mange måneder.

– Vi trenger ikke å betale noe som helst, sa han.

Hun måtte ha sett helt forvirret ut, for han lo. – Har du ingen idé om hva jeg snakker om?

– Jeg tror ikke det.

– Tenk på det. Han himlet med øynene og gliste freidig.

Vent nå litt. Han mente vel ikke …

– Hvorfor betale en lege for å gjøre deg gravid, sa han, – når vi kan gjøre det på den gammeldagse måten helt gratis?