Sarah Mallory

Av edel byrd

Oversatt av Maren Kamilla Aaby

MINISERIE: CASTONBURY PARK

Til minne om uforlignelige Penny Jordan,

venn og inspirator.

Første kapittel

Ptro, Bosun. Adam strøk hånden over den skumsvette hestenakken. Det var fortsatt tidlig vår, men det hadde vært en varm dag. Da han red ned i dalen sent om ettermiddagen, var luften fylt av duften av blomstrende hekker og vill hvitløk. Det var ti år siden han red her sist, og mens Adam selv var forandret, så landskapet akkurat likedan ut med de spisse tindene bortenfor høylandet og steingjerdene på markene. Han var ikke lenger den sinte, unge mannen som hadde ridd bort fra Castonbury fylt av raseri og såret stolthet. Nå kunne han smile av den storaktige gutten han var den gangen, i hvert fall hvis det ikke var for sent å gjøre det godt igjen.

Han myste mot solen i vest og beregnet hvor mange timer dagslys det var igjen. – Vi burde kunne rekke frem til Castonbury Park før det blir mørkt, mumlet han og gned seg på haken. – Men vi er ikke garantert noen hjertelig velkomst, Bosun, og det fortjener jeg vel heller ærlig talt ikke. Tryggere å ankre opp i landsbyen og fortsette til Park i morgen tidlig. Han grep tøylene. – Og dersom jeg husker riktig, er det et vadested rett rundt neste sving, gamle venn, og da kan du få kjøle bena dine.

I det samme ble det fredelige øyeblikket smadret av et pistolskudd. Det ble etterfulgt av høye rop og en skrekkslagen kvinnestemme. Han sporet Bosun i kort galopp, og da han rundet svingen, sto han overfor et forvirrende syn med voldelige scener.

Det sto en vogn på denne siden av det grunne vadestedet, og en ung kvinne i olivengrønt rideantrekk prøvde å forhindre to menn i å kaste innholdet i elven. En tredje mann satt på motsatt bredd og holdt seg til en blodig arm.

Med et brøl kastet Adam seg av hesten og løp mot mannen som prøvde å holde igjen den unge kvinnen. Adam grep ham i frakkekragen og tildelte fyren et velrettet slag da han snudde seg. Mannen falt som en stein. En annen mann kastet stoffruller fra vognen i elven, og kvinnen var allerede på vei mot ham. Med et rasende hyl kastet hun seg over ham bakfra, og da han prøvde å riste henne av seg, mistet han stoffrullen han bar på, i bakken. Adam ropte ut.

– Til siden!

Kvinnen skvatt unna, og Adam bykset mot mannen og ga ham et slag mot kroppen, og vedkommende krøket seg sammen. Overfallsmannen gryntet og dukket for å unngå det neste slaget, for så å kaste seg mot Adam. De sloss på tørre nevene og havnet i vannet. Vannet var ikke dypere enn at det bare rakk en mann til knærne, og Adam hadde fordelen av å være den som reiste seg opp først. Da motstanderen reiste seg hostende og harkende, sørget en rett høyre for at han falt sprellende tilbake i elven. Da ga han opp og kravlet seg over til motsatt bredd og kameraten der.

Adam hev etter pusten og så seg rundt. Det første offeret strevde med å komme seg på bena samtidig som han holdt seg til hodet for å beskytte seg mot slagene kvinnen lot hagle over ham med skaftet på ridepisken.

– Ai, kom igjen, stikk av! hylte hun og lot pisken svinge over vannet med et velrettet kast med håndleddet da skurken løp over til den andre bredden så vannet sprutet. – Og hils sjefen din og si at jeg ikke lar meg skremme bort av sånne som dere!

Hun sto med hendene i siden, og pusten gikk tungt da hun fulgte mennene med blikket til de forsvant.

Adam strøk det våte håret bort fra ansiktet.

– Jeg hadde ikke tenkt meg en så oppfriskende dukkert, begynte han med latter i stemmen. – Jeg håper du ikke er skadet?

– Overhodet ikke. Hun plukket opp hatten hans fra bakken og rakte ham den. – Heldig for deg at du mistet denne før du tok deg en dukkert. Kysehatten min var ikke like heldig, og den er antagelig ved Castonbury bro nå.

Ordene ble ledsaget av et blendende smil, og Adam mistet munn og mæle da han for første gang tok en nærmere kikk på den unge kvinnen han nettopp hadde reddet. Han ble så lamslått at det var nære på at han falt i elven igjen. Han glemte alt om våte klær og ømme knoker da han stirret på åpenbaringen foran seg. De mørkebrune øynene hennes glødet rett og slett av spenning.

– Jeg skulle bare ønske at jeg hadde klart å skyte flere enn én av kjeltringene!

Adam hørte henne knapt. Akkurat hva det var ved henne som traff ham, visste han ikke. Det var ikke noe usedvanlig ved det enkle, olivengrønne rideantrekket, bortsett fra at den ettersittende jakken røpet at hun hadde en frodig figur. Han hadde alltid foretrukket lyse, blåøyde skjønnheter, men kvinnen foran ham hadde gyllen hud, og det mørkebrune håret var tykt og langt. Det hadde løsnet fra hårnålene og hang som en mørk, bølgende sky om skuldrene hennes.

Det triumferende blikket myknet. – Jeg står i stor gjeld til deg for hjelpen, sir, sa hun med lattermild, syngende stemme. – Og enda mer takknemlig blir jeg om du hjelper meg med å samle sammen stoffrullene.

Han svarte ikke, og med en liten skuldertrekning snudde hun seg like blid bort. Uten tanke for hva slags virkning det hadde på ham, heiste hun opp skjørtene. Adam så et par nydelige ankler, og i tillegg fikk han et glimt av strømpebåndet rett ovenfor kneet.

Amber festet opp skjørtene slik hun hadde sett vaskekonene gjøre det dusinvis av ganger, uten at det hadde streifet henne at hun skulle bli nødt til å vasse i elven selv. Men dette var en krise. Hun hadde investert en god del penger i de stoffrullene, og hun aktet ikke å se dem gå tapt. Hun ble litt skuffet over at mannen ikke hjalp henne, men for en gentleman var det kanskje for simpelt å skulle lempe gjennomvåte stoffruller opp fra vannet.

Og det var slik hun så på ham, for han virket fryktelig galant da han kom ridende. Hun fikk ikke sett ordentlig på ham før overfallsmennene flyktet, men da hun snudde seg i triumf over at de i fellesskap hadde jaget dem på flukt, tok hun seg i å stirre på inkarnasjonen av en drøm. En høy, bredskuldret og flott korsfarer med tindrende blå øyne som syntes å stirre like inn i sjelen hennes. Vannet hadde gjort håret hans nesten svart, men noen glimt av rødgyllent sa henne at det var mørkt gyllenblondt når det var tørt. Han var alt hun hadde forestilt seg at en helt skulle være. Det var altfor godt til å være sant, så det var best å la ham fortsette videre, hvis ikke var hun redd for at han kom til å invadere drømmene hennes i lang tid fremover. Hun svelget et sukk og snudde seg mot vadestedet.

Idet hun gikk ut i vannet, kom Adam til sans og samling.

– Nei, la meg, jeg er allerede gjennomvåt.

Han strente ut i vannet og ga seg til å hale opp stoffruller. Anstrengelsen bidro til at han gjenvant selvkontrollen. Det rystet ham å oppdage at han hadde blitt målløs som en keitete skolegutt, han som var trettito år og med mer enn litt erfaring med det motsatte kjønn. Hun sto ved bredden og ventet for å hjelpe ham, så han holdt blikket stivt rettet mot stoffrullene etter hvert som de i fellesskap lempet dem opp på land.

– Pokkers kjeltringer, mumlet hun da de strevde med den siste rullen, et dryppende virvar med blått linstoff. – Takk og lov for at de ikke fikk tak i det tynne ullkledet, det er verdt tjuefem shilling meteren!

Hun ristet løs skjørtene og dumpet ned på bakken. Hun tok seg til håret.

– Herregud, jeg ser sikkert ut som et hespetre med håret til alle kanter! Hva får det deg til å tro om meg?

Adam våget ikke å fortelle henne det, så han bare trakk på skuldrene og håpet at hun tolket det som likegyldighet. Det så ut til at det virket, for hun sendte ham et nytt blendende smil.

– Nok en gang må jeg få takke deg, sir. Jeg hadde ikke greid å få tilbake stoffrullene uten din hjelp.

Adam tok av seg den gjennomvåte frakken og satte seg ved siden av henne.

– Men stoffrullene er like våte som frakken min, så tenk om de er ødelagte?

Hun trakk på skuldrene. – Bare de tørker pent, har de sikkert sin verdi. Problemet er at jeg ikke kan legge dem oppå de tørre stoffrullene, og oljelerretet jeg brukte til beskyttelse mot været, ble tatt av strømmen. Dessuten er de våte stoffene såpass mye tyngre at jeg tviler på at den stakkars hesten min klarer å trekke så mye ekstra vekt. Hun kikket opp på himmelen. – Og attpå til er det i ferd med å bli sent. Jeg burde komme meg videre hvis jeg skal rekke frem til Castonbury før det blir mørkt. Det gode humøret forsvant. – Jeg antar jeg må komme tilbake i morgen tidlig med tom vogn og håpe at ingen har vært her i mellomtiden.

– Det finnes en annen løsning. Hun snudde seg og så på ham, og på nytt ble han forvirret. Han pekte mot trærne. – Der jeg kommer fra i Lancashire, blir stoffene strakt og hengt til tørk på lange klessnorer. Det kan vi ikke gjøre her, men luften er mild, så vi kan henge de våte stoffene over grenene.

Hun var stille en liten stund, og så var smilet tilbake.

– Det kan gå. Jeg kan tilbringe natten her og samle sammen alt i morgen tidlig. Det er bare det at … Hun så på ham under tette vipper. – Jeg tror kanskje jeg trenger hjelp til å rekke opp til grenene.

Da måtte Adam le.

– Jeg stiller meg til disposisjon, madam. Han spratt opp og rakte henne hånden.

Fingrene hennes klemte rundt hans da han dro henne opp, og igjen kjente han en gnist av tiltrekning. Til tross for de våte klærne var det en ild i kroppen hans da de ble stående et øyeblikk hånd i hånd og betrakte hverandre.

Hun var en høy kvinne. Adam var én åttifem på strømpelesten, og det var sjelden kvinner ble så høye, men hun som sto foran ham nå, var høy og velskapt, med øyne i høyde med munnen hans, så hun trengte bare å bøye hodet litt bakover for å møte blikket hans. Det gjorde hun nå, og de brune øynene med lange mørke vipper så uredd på ham. Med det mørke håret og den solbrune huden så hun ganske eksotisk ut, og det minnet ham om de smektende, utenlandske skjønnhetene han hadde truffet de årene han var til sjøs.

Uten å slippe blikket hans så han at det uforbeholdne blikket ble erstattet av en bekymret rynke i pannen.

– Jeg burde kanskje vite hvem jeg står i gjeld til, sir? sa hun lavt og hest, som om hun også hadde problemer med å puste.

Han rensket stemmen og bukket.

– Adam Stratton, ma’am. Til tjeneste.

Hun nikket.

– Amber Hall. Han holdt henne fortsatt i hånden, den venstre. Instinktivt følte fingrene seg frem til den glatte ringen på fingeren hennes. – Jeg er enke, sa hun stille.

Så det var hun! Det overrasket Adam at han ble så lettet. Hvorfor følte hun behov for å forklare det? Var det for å skremme ham bort eller appellere til hans ridderlige natur? Blikket hennes antydet det siste.

Han tok seg sammen og slapp hånden hennes. Milde himmel, hvor lett var det ikke å glemme all oppdragelse? Han håpet at nikket han kom med, var tilstrekkelig medfølende, og dermed rettet han oppmerksomheten mot oppgaven foran dem.

– Vel, mrs Hall, sa han lett, – skal vi rulle ut stoffrullene?

– Hva med deg? Skjorten og buksene dine er gjennomvåte.

– Vil du at jeg skal ta dem av meg og henge dem opp til tørk? Tanken på å kle av seg foran henne var nok til å sette fantasien i sving. – Unnskyld, det var en smakløs spøk, fortet han seg å si. – Du skal ikke bekymre deg for meg, bevegelsene holder meg varm.

– Vi må i det minste henge opp frakken. Hun løftet den opp og ristet den. – Å, kjære vene, for et bedrøvelig syn. Jeg tror jeg skylder deg en ny, sir. Og du har mistet et par knapper. Jeg er redd de har gått samme vei som kysehatten min.

– Spiller ingen rolle, det er et lite tap. Bare sleng frakken over en busk. Han hentet den minste stoffrullen og så seg rundt. – Nå, hvor begynner vi …

I fellesskap rullet de ut stoffene og draperte dem over grenene rundt en liten klarning ved siden av veien. Han overlot til Amber å glatte ut stoffene mens han samlet tørre kvister for å tenne et bål.

– La det være, beordret hun. – Du har gjort mer enn nok for meg allerede. Hvis du drar nå, kan du fortsatt nå landsbyen mens det er lyst nok til å se veien.

– Jeg blir her.

– Takk, mr Stratton, men det er ikke nødvendig. Jeg tror ikke de kjeltringene kommer tilbake i kveld, dessuten har jeg pistolen min. Jeg skal lade den og ha den klar i tilfelle de kommer. Du trenger ikke å bli for min skyld.

– Hvis du tror at jeg har tenkt å ri til Rothermere Arms i våte klær, tar du feil, madam. Noe mer ubehagelig kan jeg ikke tenke meg, så jeg vil tørke dem ved bålet. Han smilte da han så det vaktsomme uttrykket. Det var en lettelse å vite at han ikke var den eneste som kjente på situasjonen. – Jeg skal ikke kle av meg, for de tørker like bra når jeg har dem på meg. Det er faktisk en vanlig praksis for gentlemen å fukte skinnbuksene og la dem krympe for at de skal passe bedre, tilføyde han skøyeraktig.

Hun lo, rødmet og ristet på hodet.

– Ikke la det forlyde at jeg sto i veien for moten. Men, alvorlig talt, sir, hvis du har bestemt deg for å bli, kan jeg ikke hindre deg. Hun tidde og tok den fyldige underleppen mellom hvite, jevne tenner. – Jeg må innrømme at jeg er glad for å ha selskap.

Det gikk enda en time før de kunne tenne bålet, og da hadde mørket nesten senket seg. Vognen var trukket av veien, og de to hestene sto bundet til den. Lave, snøftende lyder fortalte at de spiste av det korte, søte gresset. Amber trakk ut en skreddersaks fra vognen og en rull tykt ullstoff, som hun rullet ut på bakken og klippet i passende lengder.

– Vi kan bruke dette som liggeunderlag, forklarte hun. – Jeg har rikelig med vadmel på lageret, så dette lar seg erstatte. Det blir så mildt i natt at hvis det ikke var for at stoffene skal tørke, så hadde jeg ikke tatt meg bryet med å tenne bål.

Adam dro av seg støvler og strømper og plasserte dem ved bålet. Amber gjorde det samme, og nok en gang viste hun sine velskapte ankler. Adam anstrengte seg for ikke å glo. Hun rørte ved ermet hans.

– Skjorten din er fortsatt fuktig, sir. Burde du ikke ta av deg den også? Han nølte. – Jeg har sett en mannekropp før, sa hun litt irritert, – og jeg foretrekker at du tar den av deg fremfor å dø av lungebetennelse.

Da måtte han le.

– Greit, madam, men du protesterer forhåpentligvis ikke på at jeg beholder buksene på for ikke å rødme!

Skjorten hang snart over samme busk som frakken hans. Adam slengte et stykke av vadmelstoffet om skuldrene og satte seg ved bålet. Amber nølte litt, men så kom hun for å sitte ved siden av ham. Hun holdt frem en lærsekk.

– Jeg har vin, sir, og brød og ost, hvis du har lyst på?

– Gjerne, mrs Hall, hvis du har litt å avse?

– Selvfølgelig. Jeg pakket det ned for turen, men har ikke rørt noe av det.

Fra lærsekken fant hun frem mat og en lerke og spredte det ut foran dem. Hun rakte ham vinen, men han ristet på hodet.

– Etter deg, madam.

Hun nappet ut korken og løftet lerken til leppene. Lysskjæret fra bålet spilte i ansiktet hennes og fremhevet noen flotte kinnben, den korte og rette nesen og de vakre, mandelfargete øynene. Den glatte huden på halsen glødet da hun la hodet bakover og drakk. Adam stirret fascinert. Han følte trang til å legge leppene mot den elegante halsen og kysse seg vei nedover til kragebenet, deretter videre …

– Din tur.

Hun rakte ham lerken, men han stirret på henne som en forgapt tufs. Adam kremtet og tok imot lerken. Han prøvde å ignorere hvordan det stigende begjæret fikk det til å pitre i blodet når fingrene deres kom borti hverandre. Kanskje best å spise noe, så han tok en brødskive. Amber virket fullstendig avslappet der hun satt ved siden av ham. De delte brødet og osten og skylte det ned med vinslurker.

– Så hvem er du, mrs Amber Hall? spurte han idet han brøt en brødskalk i to og rakte henne halvparten.

– Jeg er kleshandler, altså en som selger stoffer.

– Et uvanlig yrke for en kvinne.

– Jeg arvet forretningen etter faren min, John Ripley.

– Å ja, jeg husker at han hadde butikk i Castonbury.

– Ja. Vi har solgt stoffer i Castonbury i tjuesju år, tilføyde hun med stolthet i stemmen.

– Det var da nøyaktig.

– Det er lett å huske, for faren min åpnet forretningen det samme året som jeg ble født.

Adam rakte henne vinen igjen.

– Og mannen din?

– Bernhard Hall var forretningspartneren hans. Han gikk inn i driften for tolv år siden og giftet seg med meg tre år senere. Vi hadde bare vært gift i knapt atten måneder da han døde.

– Så leit, sa han mildt. – Det gikk sikkert veldig inn på deg.

Han greide ikke å tyde blikket hun sendte ham. Hun tok en slurk vin, og etter en kort pause fortsatte hun sin historie.

– Jeg overbeviste papa om at han ikke skulle finne en ny partner, men la meg hjelpe ham. Jeg oppdaget at jeg hadde talent for forretninger. Da faren min døde for tre år siden, lot han meg arve alt sammen. Han betraktet henne og prøvde å forstå det ettertenksomme uttrykket og hvordan munnvikene pekte litt nedover, noe som fikk henne til å minne om en leken kattunge. Til slutt ristet hun liksom på hodet og snudde seg mot ham igjen. – Nok om meg. Fortell meg om deg. Hun sendte ham et til av de skottende blikkene. – Du sa at du het Stratton. Er du sønnen til husholdersken på Castonbury Park, mrs Stratton?

– Det er jeg.

– Da kjenner jeg deg, Adam Stratton. Det ulmet i det mørke blikket. – Vi lekte sammen før du dro din vei og ble helt ved Trafalgar.

– Umulig, for det ville jeg ha husket.

– Faren min pleide å ta meg med dit noen ganger, når han leverte stoffer. Jeg husker at mrs Stratton ba deg om å ta meg med deg og underholde meg. Han ristet på hodet, og hun lo. – Ikke se så beklemt ut. Du var kanskje ti år gammel? Du syntes sikkert at en sju år gammel pike var en pest og en plage.

– Nå husker jeg det. Du var en skranglete, liten tingest, men nyttig med tanke på å hente og bringe. Så vidt jeg husker behandlet jeg deg som min personlige tjener! Skandaløst. Hadde du ikke noe imot det?

Hun ristet på hodet. – Overhodet ikke, jeg likte å hente og bringe for deg. Dessuten passet du på meg. Det er spesielt en episode jeg husker særlig godt, og det var da Montague-barna kom ut og begynte å erte meg. Du fikk dem bort.

Han gliste bredt. – Vel, det var helt greit for meg at jeg behandlet deg dårlig, men jeg ville ikke la noen andre gjøre det!

Hun fikk en liten rynke i pannen, som om hun tenkte tilbake. – Ertet de deg, disse Montaguene? Fordi din mama …

Hun tidde, og han skyndte seg å redde henne. – Fordi jeg ikke hadde noen far? Nei. Lord James var et par år yngre enn meg. Jeg antar jeg burde være takknemlig for at både han og lord Giles betraktet meg mer som en kamerat enn husholderskens sønn, men det var kanskje fordi … Glem det. Det holder å si at vi likte hverandre godt nok.

– Det gleder meg, sa hun varmt. – Og jeg syntes at du var fabelaktig. En svak rødme dekket kinnene, og et øyeblikk virket hun forlegen. – Du var så snill mot meg, skjønner du. Og nå har du reddet meg enda en gang.

Hennes helt personlige helt.

Amber trakk knærne opp og slo armene om dem, som om hun omfavnet minnene. Det forklarte den tiltrekningen hun hadde følt med det samme han dukket opp. Det var ikke bare det at han kom henne til unnsetning, men også minnet om at han var helten hun hadde drømt om siden hun var sju. Når hun tenkte tilbake, antok hun at barna på Castonbury Park ikke hadde tenkt å være slemme, men hun ble redd da de ertet, til Adam kom og fikk dem bort. For henne var han virkeliggjøringen av prinsen hun leste om i eventyrene, sterk og flott og en som beskyttet jomfruer i nød. Gjennom hele barndommen bar hun på et håp om at han skulle komme tilbake.

Det gjorde han selvfølgelig ikke. Hun så ham aldri igjen etter at han begynte på sjøkrigsskolen, og da hun ble atten, skjøv hun vekk den barnslige drømmen og ga etter for farens ønske og giftet seg med partneren hans, Bernard Hall. Det var en forretningsmessig beslutning. Det spilte ingen rolle for faren at Bernard var tjue år eldre, eller at hun foraktet hans dårlige ånde og klåfingrethet, så lenge ekteskapet sikret Ripley & Halls fremtid.

Bernard Hall hadde aldri tent noen gnist i henne, i motsetning til mannen som satt ved siden av henne nå. Da hun møtte blikket til Adam for første gang, var det som om noen brukte blåsebelg på en utdøende ild. Hun brant, bokstavelig talt brant, av et begjær så sterkt at hun nesten hadde kastet seg over ham.

Til alt hell merket han det ikke, bare stirret, tydelig rystet over hvor uflidd hun så ut. Hun hadde selvfølgelig bekjempet den lidenskapelige impulsen, og nå var hun bare takknemlig for at han ble der og hjalp henne. Dessuten var hun takknemlig for at han ikke viste tegn til å kaste seg over henne. Var hun ikke? Amber måtte innrømme at hun ble litt snurt over at selv om han var helten i hennes øyne, så så han åpenbart ikke på henne som sin prinsesse.

De satt i taushet under resten av det enkle måltidet. Stoffene som hang rundt dem, blafret svakt i vinden mot det gylne skjæret fra bålet.

– Hva gjør du med de ødelagte stoffene?

– Jeg berger det som berges kan. Lin og bomull kan vaskes og burde kunne bli så godt som nytt. Resten satser jeg på å kunne selge billig til folk i landsbyen. Jeg er sikker på at pastor Seagrove finner noen som kan bruke enhver stoffbit jeg ikke kan selge. Og så må jeg bestille nytt i noen tilfeller, for jeg har inne en bestilling fra Castonbury Park, skjønner du. Det er til nye gardiner og sengeomheng, og de trenger det snart på grunn av bryllupet. Men det vet du sikkert.

– Hm, nei.

– Men i brevene har vel moren din fortalt at lord Giles skal gifte seg?

– Vi har ikke hatt kontakt. Han greide ikke å møte blikket hennes, visste ikke helt hvordan han skulle forklare det. – Vi kranglet den gangen. Nei, han måtte være ærlig mot henne. – Moren min sa aldri et vondt ord til meg. Alt var min skyld.

Hun rørte ved armen hans.

– Vil du fortelle meg det? spurte hun vennlig.

Adam nølte. Men hun virket så snill, og plutselig ville han snakke om det.

– For ti år siden fortalte jeg at jeg hadde sluttet i marinen og ville prøve meg i forretningslivet. Jeg antar at hun ble både rystet og skuffet over at jeg ga avkall på en lovende karriere, og hun var ikke sikker på hva jeg kunne få til. Han sukket. – Jeg var ung og utålmodig. Allerede som tjueåring fikk jeg kommando over min egen skute, og det gikk meg til hodet. Jeg trodde jeg kunne få til hva det skulle være. Moren min var ikke like sikker.

– Jeg er sikker på at hun bare ville det beste for deg.

– Du har sikkert rett, men den gangen tolket jeg det som manglende tillit til det jeg hadde av evner.

Han så opp på himmelen, stram i kjeven. Det hadde dessuten rippet opp usikkerheten rundt hans egen fødsel. Borte fra Castonbury Park var han kaptein Adam Stratton, helt fra Trafalgar og en dyktig og modig sjømann. Her ville han for alltid være kjent som hertugens uekte sønn. Å, ingen sa det direkte til ham, men han hadde hørt sladderen og hva det ble hvisket om. Moren snakket aldri om ektemannen sin, og det fantes ikke noe portrett av «mr Stratton» i husholderskens leilighet på Castonbury Park. Da Adam var liten, fikk han unnvikende svar når han spurte, og da han ble større, sluttet han å spørre av redsel for svaret. Men den gangen han kom tilbake etter at han hadde forlatt marinen, full av fremtidsplaner, hadde han spurt igjen. Han ristet på hodet for seg selv, ingen grunn til å gå inn på det nå. Han trakk pusten og fortsatte.

– Jeg stormet ut og sverget på at jeg verken skulle komme tilbake eller kontakte henne, før jeg hadde kommet meg opp og frem her i verden.

– Og er det derfor du har kommet tilbake nå? Er du kanskje en rik mann? Med hustru og barn? tilføyde hun nølende.

Han ristet på hodet. – Ingen hustru. Ingen familie.

Han tenkte på de lyshårete skjønnhetene han hadde truffet på sine reiser. Mange av dem var adelige av fødsel, og de ville gjerne bli bedre kjent med ham. En kaptein fra kongens marine var tross alt en romantisk, heroisk skikkelse. Flere av dem hadde prøvd å lokke ham til seg, men han hadde motstått dem alle sammen. Overfor seg selv kunne han nok si at han var tilstrekkelig i kraft av seg selv, men den usikre bakgrunnen plaget ham, og han bestemte seg for ikke å gifte seg før han hadde skapt seg et navn. Og det hadde han klart. Nå var han spinnerieier, men han oppdaget snart at de pene familiene ikke ville ha noe med handel å gjøre. De godtok ham kun på grunn av formuen. Han ville finne en kvinne som ville gifte seg med ham for hans egen skyld.

Ambers tankefulle, brune øyne hang ved ham i påvente av fortsettelsen. Han anla et nøkternt tonefall.

– Jeg lovet at jeg ikke ville komme tilbake før jeg kunne gi henne et eget hus. Når jeg ser meg tilbake, virker det så ynkelig, så storaktig og tåpelig, men jeg holdt fast ved løftet mens jeg slet for å nå mine mål. Jeg var fast bestemt på å lykkes, og på at jeg ikke skulle skylde banken penger før jeg kontaktet moren min igjen. Det var hardt arbeid, men jeg klarte det. Jeg skylder ikke noen noe som helst. Men til hvilken pris? Han sukket. – Jeg skammer meg over å innrømme at jeg ikke har skrevet til moren min på ti år. Det er ikke hennes feil, tilføyde han fort. – Jeg etterlot meg ikke noen adresse, men brøt alle bånd. Faktisk visste jeg ikke om hun fortsatt var på Castonbury Park, før du fortalte meg det.

– Så er det derfor du er tilbake nå? Har du et hus til henne?

– Ja, jeg har et hus nå, i Lancashire.

– Og hva slags forretninger er det du har, mr Adam Stratton?

– Å, dette og hint. Han viftet avvergende med hånden. – Jeg har flere foretak, alle mer eller mindre vellykkede.

– Da blir nok moren din stolt av deg.

– Det fortjener jeg ikke. Hun burde skjelle meg ut, slik en tufs som jeg har vært, en fordømt stridig tufs!

Adam prøvde å holde usikkerheten borte fra stemmen, men han antok at hun hørte det, for hun skyndte seg å berolige ham.

– Slik jeg kjenner mrs Stratton, er jeg sikker på at hun blir overlykkelig over å se deg. Det ville enhver mor bli. Det rykket muntert i munnvikene. – Men kanskje du burde ordne deg litt før du treffer henne?

Adam skottet bort på den ødelagte frakken.

– Du har visst rett. Jeg blir nok avvist som en simpel tigger hvis jeg ser slik ut når jeg kommer! Han strøk hånden over haken. – Men uten speil våger jeg ikke å barbere meg i morgen tidlig.

Da måtte hun le.

– Bli med meg til butikken, så skal vi se hva vi kan gjøre for deg!

Amber skyndte seg å konsentrere seg om maten, forundret over hvor lett hun ga ham den invitasjonen. Han var tross alt nesten en fremmed, selv om han hadde reddet henne på en så dramatisk måte. Kanskje det skyldtes det faktum at de kjente hverandre som barn. Hun merket at hun slappet av i nærheten av ham. Hvis hun brukte fantasien, kunne hun tro at de befant seg i en annen verden, en verden der virkelighetens begrensninger og farer ikke eksisterte.

– Du ser så tankefull ut, sa han til slutt. – Hva tenker du på?

– Dette føles som å være i et eventyr, smilte hun. – Vi kunne ha vært i en orientalsk paviljong der overdådige stoffer dekket veggene. Hun humret. – Ikke at det er noe overdådig over blokktrykkede bomullsstoffer!

– Dette er ikke noe eventyr, madam, sa han strengt. – Så langt derifra. Jeg fatter ikke hvordan du kunne finne på å frakte en så verdifull last alene.

– Vanligvis gjør jeg ikke det, men jeg hadde ingen kjørekar, og så hastet det veldig.

– Du kunne ha benyttet en vognmann.

Hun ristet på hodet.

– Ikke raskt nok. Det er ingen i Castonbury som ville ha tatt risikoen.

– Risikoen?

Hun smuldret en ostebit mellom fingrene og lette etter ordene.

– Det har skjedd ting i det siste. Vognmannen ble overfalt på den forrige turen og våget ikke å ta flere turer for meg. Han har familie, skjønner du.

– Vent. Adam stanset henne. – Prøver du å si at noen truet ham?

Hun nikket.

– Det kan selvsagt ikke bevises, men … Hun nølte, usikker på om hun våget å fortelle hva hun mistenkte. – Jeg tror det er Matthew Parwich, sa hun fort. – Han er en konkurrent fra Hatherton, og han vil gjerne overta forretningen min. Jeg er sikker på at det var Parwich som sendte de kjeltringene for å overfalle meg. De var ikke ute etter å skade meg, bare lasten.

– Og du visste at dette kunne skje, likevel satte du av sted alene?

Det sinte tonefallet traff. Hun hadde vært redd for at han ville le av mistanken hennes og mene at hun fantaserte. I stedet mente han at hun var dumdristig. Hun slo ut med hendene.

– Frederick måtte bli i butikken. Og jeg trodde faktisk ikke at jeg skulle bli overfalt. Hun var fortsatt oppglødd etter hendelsen, og det gjorde henne uforsiktig. Hun skjøv frem haken og så utfordrende på ham. – Dessuten har jeg mine pistoler, og jeg ga en av dem et streifskudd.

Adam ble iskald ved tanken på hva som kunne ha skjedd. Han stappet korken i vinlerken med utilsiktet kraft.

– Det er så, men hvis ikke jeg hadde kommet …

– Jeg vet det, og jeg er så glad for at du gjorde det. Det glødende blikket hun sendte ham, forvandlet blodet hans fra is til smeltet lava på et øyeblikk. – Vi jaget dem på flukt i fellesskap, ikke sant? Hun lente seg nærmere, til han trodde at han skulle drukne i de mørke øynene. – Jeg er så takknemlig. Hvordan skal jeg kunne takke deg?

Han holdt blikket hennes og visste godt hva han gjerne ville ha av henne, like godt som han visste at det var umulig, likevel var det et glimt av en slags gjenkjennelse i blikket hennes, som om hun leste tankene hans. Hun la hånden på skulderen hans og reiste seg opp så mye at hun kunne streife munnen hans med leppene. De var myke og varme, og han måtte bruke alt han hadde av viljestyrke for ikke å reagere.

– Ikke på den måten. Stemmen hans var ru og knapt hørbar, men det var kanskje fordi hun var så nær, og fordi han knapt fikk puste. – Madam, Amber, jeg ønsker ikke å vanære deg, men jeg er ingen helgen.

Ambers puls raste av sted. Hun følte seg jublende mektig etter å ha lyktes i å avverge angrepet og berge den dyrebare lasten. Hun husket noe Bernard pleide å si om vennene sine når de var på jakt: «Det nyttet ikke å stagge dem når de først var hisset opp.» Det var sånn hun følte det nå, ikke i stand til å gi seg. Dessuten ga hun blaffen.

– Jeg vil ikke at du skal være det, heller.

Ordene ble hvisket lavt mot Adams hud. Hun la hånden på kinnet hans, og han svarte med å fjerne den korte avstanden mellom dem. Han lot munnen gli over hennes og kysset henne. Tungen hans rørte ved leppene, og hun åpnet munnen villig. Hun skjøv teppet ned fra skuldrene hans og kjærtegnet den bare ryggen. Han la henne forsiktig ned på bakken, og blodet dundret i årene da hun slo armene om halsen hans og trakk ham med seg ned. Knappene i den mannhaftige frakken ga lett etter for fingrene hans, og snart hadde han fjernet halsbindet og åpnet skjorten hennes. Da han la munnen mot halsen hennes, var den akkurat like myk og glatt som han hadde forestilt seg. Han lot hånden gli over et bryst, og hun stønnet lavt og presset seg mot fingrene hans. Hun strevde for å sette seg opp, og han slapp henne øyeblikkelig samtidig som han anstrengte seg for å kvele skuffelsen, men hun skjøv ham ikke vekk. Hun dro av seg linskjorten og snudde seg.

– Snør meg opp.

Fingrene hans skalv mot snørebåndene. Han bøyde seg og kysset den bare skulderen, og hodet hennes falt bakover. Hun sukket og lukket øynene, og mørke vipper streifet de gylne kinnene. Fort løsnet han snøringen, og det stramme korsettet falt av. Han trakk henne inn til seg og la en hånd rundt hvert bryst. De struttet mot det tynne stoffet i linnetet. I neste øyeblikk dro hun av seg den siste hindringen og snudde seg mot ham.

Det oppsto en plutselig taushet på den lille lysningen, og knitringen fra bålet var det eneste som forstyrret stillheten. Amber knelte foran ham, og da hun bøyde hodet, flommet kaskader av det fantastiske håret over skuldrene hennes. Hun tok pusten fra ham i det gylne lysskjæret. Varsomt strøk han håret vekk fra ansiktet hennes og trakk henne nærmere. Kysset begynte forsiktig nok, men han fornemmet kraften i det, som dønningene han så ofte hadde skuet på vakre, men farlige kyster fra Cornwall til Corunna, en ustoppelig kraft som tok med seg alt på sin vei.

Amber gjengjeldte kyss med kyss, og da de igjen dalte ned på sitt midlertidige leie, strevde hendene hennes med å knappe opp og fjerne buksene hans. Huden hans var kald og fuktig, og hun presset seg mot ham. Han reagerte momentant på den varme, velskapte kroppen, og han gispet da hun lukket fingrene rundt det stive lemmet. Blodet hamret i ørene, og han måtte bruke all sin viljestyrke på å skyve vekk trangen til egen tilfredsstillelse og konsentrere seg om å glede henne. Han tok en struttende brystvorte i munnen og lot tungen sirkle rundt den til hun stønnet under ham. Han lot hånden gli over hoften hennes, kjærtegnet låret og fortsatte dit hun tørstet etter å bli berørt. Hun vred seg under fingrene hans og var allerede på bristepunktet. Han flyttet på seg og støtte inn i henne samtidig som han fortsatte å kjærtegne henne. Han greide å holde igjen da hun begynte å bevege seg vilt mot ham og grov neglene inn i ryggen hans.

– Adam!

Det kom som et angstfylt skrik. Hun skalv, og han kjente hvordan hun strammet seg rundt ham og tok ham i besittelse. Mer enn noe skulle han gjerne ha blitt der inne og fullbyrdet sammensmeltingen, men det ville ha vært uforsvarlig og uansvarlig. Det krevde en vilje av stål å trekke seg ut og la det gå på magen hennes i stedet.

Tilfredse og fredfylte ble de liggende der til bålet var i ferd med å dø ut og ikke kunne varme dem lenger. Amber strøk seg over magen med en fille, kastet den fra seg og trakk vadmelsteppet over dem.

– Min kjære.

– Hysj. Hun trakk ham inn til seg. – Det holder. Sov nå.