Lovord om Sharon Salas bøker

«Salas karakterer er fascinerende og fulle av liv.»

– Publishers Weekly om Dødelig hevn

«Sharon Sala er ikke bare en enestående forfatter av romantiske romaner, hun er også en inspirasjon for alle som vil leve ut sine drømmer.»

– John St. Augustine, vert for radioshowet Power! Talk Radio

på WDBC-AM, Michigan

«En velskrevet, handlingsmettet reise.»

– Publishers Weekly om Tatovert djevel

SHARON SALA

Blodsbånd

OVERSATT AV Ola Karlsen

– THE SEARCHERS –

Helt fra første stund er vi for alltid preget av genene fra våre foreldre. Særtrekkene fra deres forfedre blir til våre egne ansikter. Vi går gjennom verden og lever vårt isolerte liv, og glemmer av og til at vi fortsatt bærer med oss deres historie, på godt og vondt.

Tid og omstendigheter kan endre utseendet vårt, men ingenting kan endre blodets bånd. De kan enten være redningen, den ubestridelige sannheten eller dråpen som får begeret til å flyte over og forsegler et menneskes skjebne. Jeg ser mitt eget ansikt i ansiktene til mine forfedre og til mine barn.

En del av meg vil leve i evig tid gjennom blodsbåndene til dem som kommer etter meg. Det er opp til meg å være så god som mulig mens jeg er her på denne jorden, slik at jeg blir husket med ære og ikke med skam. Så denne boken er tilegnet folket mitt, til de som kom før meg og gjorde meg stolt av å bære deres navn, og til mine etterkommere.

Jeg håper og ber om at de vil gjøre det samme.

1

Livet mitt er bygd på en løgn.

Savannah Slade sto og stirret på sitt eget speilbilde som om hun aldri hadde sett det før. Hun kunne statistikken: tjueto år, knapt én sekstitre høy, platinablondt hår og store blå øyne. Hun hadde et utseende som en søt ung pike, men det var ikke noe søtt ved henne.

Faren, nylig avdøde Andrew Slade, hadde oppdratt døtrene til å bli tøffe og selvstendige, og hun hadde alltid ansett seg selv for å være alt det og litt til. Men i dag hadde hun avdekket en grusom hemmelighet etter å ha lest testamentet hans. Andrew var ikke faren hennes og søstrene var ikke søstrene hennes. Dagboken hun holdt i hånden, inneholdt enda flere hemmeligheter, hemmeligheter som, hvis de kom ut, ville ødelegge livet for flere enn henne.

Hun åpnet dagboken som Coleman Rice, familiens advokat, hadde gitt henne. Og selv om hun hadde lest den to ganger allerede, begynte hun forfra igjen. Uansett hvor oppsiktsvekkende den var, var ikke sannheten til å komme utenom.

Du er ikke min datter, og min elskede Hannah var ikke din mor. Din mor het Chloe Stewart, og da jeg møtte henne for første gang i Miami i Florida, var hun i ferd med å dø av kreft.

Hun rygget tilbake til sengen og satte seg med et dump, svelget klumpen i halsen og fortsatte å lese.

Hun sa at hun ikke var gift med faren din, men at han het Gerald Stoss, den eldste av tvillingsønnene til Rupert Stoss og arvingen til en stor formue. Hun hevdet at Gerald ikke visste om deg før hun fikk beskjed om at hun hadde uhelbredelig kreft. Da tok hun kontakt med ham for å få hjelp. Han syntes det var forferdelig å høre at hun var dødssyk, og lovet at han skulle ta seg av deg. Han skulle til og med ta dere begge til seg for å stelle for henne den siste tiden og gjøre deg til sin rettmessige arving.

Så hun var altså et uekte barn. Ikke så uvanlig. Det hadde vært lettere å akseptere hvis det hadde vært den eneste avsløringen. Men det var dessverre ikke tilfellet.

Hun la dagboken til side og gikk bort til vinduene som vendte mot sørsiden av ranchen. Så lente hun pannen mot vindusruten. Om hun bare kunne lukket øynene og latt alt dette vonde forsvinne.

Et kraftig vindkast pisket rundt hjørnet og minnet henne om at våren ennå lot vente på seg her i Montana. Det hadde vært kaldt helt siden begravelsen tre dager før. Huset holdt godt på varmen, et toetasjes hus av stein og sedertre som var et solid bolverk mot den nådeløse vinden. Men Savannah fant ingen trøst i hjemligheten. Familiehjemmet sto ikke lenger som noe trygt for henne, og hun lurte på om hun noensinne kom til å få fred igjen.

Alt hun og søstrene hadde kjent så lenge hun kunne huske, hadde vært en løgn. Et innviklet nettverk av bruddstykker fra fortiden som Andrew hadde vevd livet deres inn i.

Hun var kvalm. Ifølge advokaten hadde hver og en av dem, i ulike aldere, blitt tatt inn i huset av Andrew, men bare etter at deres respektive mødre hadde sagt at livet deres var i fare. På dette tidspunktet var Savannah så sjokkert og sint over hele avsløringen at det var vanskelig for henne å sørge over Andrews bortgang. Hun kikket bort på sengen der dagboken lå. Hun ble uvel bare av synet av den. Men hun klarte ikke å la den ligge, satte seg på madrassen igjen og bladde opp på setningen som hadde tatt pusten fra henne, og hun leste den en gang til.

De sa de skulle drepe deg, som de hadde drept faren din.

Det knøt seg i magen hennes da hun leste gjennom de neste to sidene. Hva slags familie var hun født inn i? Hvis denne historien var sann, hadde hun nettopp gått fra å være en baby i familien Slade til å bli arvingen til en stor formue som den østerrikske innvandreren Anton Stoss hadde lagt seg opp på begynnelsen av 1900-tallet.

Det var en lang og innviklet historie, men essensen var at arven, selv om hun var et uekte barn, ikke skulle følge ekteskapet. I stedet skulle arvingen i hver generasjon alltid være den eldste og førstefødte. Og selv om faren var tvilling, hadde han kommet to minutter før, og det gjorde ham til enearving, og siden hun var hans eneste etterkommer, skulle den enorme arven etter sigende tilfalle henne.

Ifølge dagboken hadde tvillingbroren Joseph blitt rasende da familien fikk vite at Gerald hadde fått barn med en kvinne som holdt på å dø av kreft, og at han aktet å ta moren og barnet inn i familien og erklære barnet som sin arving. Ifølge det Gerald hadde fortalt Chloe, syntes Joseph det var ille at han ikke var oppnevnt som én av to arvinger, og at han gikk glipp av arven fordi han var født ynkelige to minutter for sent.

Savannah bladde om, og Andrews velkjente håndskrift slo imot henne.

Moren din, Chloe, tilhørte kirken i Miami i Florida, der jeg var blitt bedt om å holde et vekkelsesmøte. Hun satt på første rad hver kveld, med skaut på det skallete hodet, huden var askegrå. Du var bare en to år gammel smårolling, uvitende om at moren din var døden nær. Søsteren din, Maria, var allerede hos meg på den tiden, og satt på samme benk, så jeg kunne holde et øye med henne. Hver kveld, når moren din ba om helbredelse, lekte Maria med deg mens vi ba.

Så kom den siste kvelden. Da hun kom, hadde hun ikke bare med deg, men også en tøykanin og en veske. Etter gudstjenesten ventet hun til alle hadde gått før hun fortalte historien mellom såre hulk. Hjertet mitt blødde for henne mens hun fortalte, og jeg innså at Gud hadde flere oppgaver til meg enn bare å spre hans budskap. Ifølge henne var faren din, som hun åpenbart elsket svært høyt, blitt drept i en bilulykke den dagen. Men det var telefonen hun fikk senere som snudde sorgen til redsel. En mann sa rett ut at hvis hun prøvde å gjøre krav på arven på dine vegne, ville du møte samme skjebne som faren din. De sa de skulle drepe deg, som de hadde drept faren din.

Etter en lang og engasjert samtale, overbeviste hun meg om at jeg ikke hadde noe valg. Jeg så på deg der du lå og sov fredfullt på Marias fang, og ga etter for det uunngåelige. Hun ga meg et brev med ønske om at jeg skulle ta meg av deg. Det er en kopi av det bakerst i dagboken, sammen med en kopi av dåpsattesten der Gerald Stoss er oppført som far. Advokat Coleman Rice har originalene. Som du forstår, kom jeg hjem med enda en datter.

Savannah slo igjen boken og la den til side. Før Andrews brå og uventede død, hadde hun visst hvor hun hørte hjemme, og det var her, på Triple S, en enorm ranch noen kilometer fra Missoula i Montana.

Selv om ikke det var så lenge siden hun gikk på college, hadde sansen hennes for tall ført til at hun førte regnskapene og sto for avlsregistrering av buskapen, og dermed var det hennes eldste søster Holly som ble «fruen i huset». Mellomste søster Maria tok seg av dyrestellet og hestedressuren.

Farens beste venn, trettini år gamle Robert Tate, kalt Bud, var formann. Og, etter at testamentet var lest opp, hadde han også en like stor eierandel i ranchen.

Dette hadde vært hennes verden, men hvis hun skulle følge magefølelsen og nysgjerrigheten, var det etter alt å dømme en verden hun kom til å forlate.

Savannah tok på seg kåpe og skjerf og lette etter bilnøklene. Det var én person hun måtte snakke med før hun dro til Miami, og han kom ikke til å like det hun hadde å si. Det kom ikke til å bli enkelt å fortelle sin kjæreste fra barndommen og nesten forlovede, Judd Holyfield, at hun skulle reise fra Montana.

– Hei, hvor skal du hen?

Hun stanset. Etter at Andrew døde, hadde Bud flyttet kontoret fra brakkene til hovedhuset. Hun burde ha visst at hun ikke kom seg ut av huset uten at han så det.

– Til Judd.

Bud så rynken mellom øyenbrynene hennes og visste at Savannah slet med mer enn sorgen.

– Vet han hva som har hendt?

– Ikke ennå.

– Hva skal du si til ham?

– At kvinnen han tror han elsker er en bløff, så får vi se hvordan det går.

– Du kjenner ham vel bedre enn som så, eller burde i hvert fall det. Det kommer ikke til å endre noe for ham.

– Jeg vet det, men jeg må si det, og han kommer ikke til å like at jeg reiser fra Montana.

– Ta ham med deg.

Hun ble irritert. – Jeg er kanskje den som er minst av vekst her på stedet, men jeg trenger ikke barnevakt. Størrelse er bare en oppfatning. Jeg kan være like tøff som hvem som helst andre.

Bud elsket disse kvinnene mer enn han burde, og han avskydde hvordan familien gikk i oppløsning uten at han kunne gjøre noe for å trekke dem inn i folden igjen.

– Jeg vet det. Jeg mente ikke å antyde at du er hjelpeløs, men jeg er bekymret for deg. Andrew tok deg til seg fordi du var i fare. Og selv om du er voksen, er det mye mulig at den faren fortsatt truer, kanskje mer enn noensinne.

– Jeg er klar over det, men akkurat nå er Judd den eneste faren jeg står overfor. Be en bønn for meg. Ses.

Bud krympet seg da døren gikk igjen, og ba en stille bønn for familien. Så tok han på seg jakke og Stetson og gikk til stallene. I det minste trengte dyrene ham, og det var mer enn han kunne si om døtrene til Andrew.

*

– Hei, sjef! Se opp!

Judd Holyfield oppfattet advarselen og røsket i hestens tømmer akkurat i tide til å unngå å bli spiddet av en sint ku. Hun var rasende for at de hadde skilt henne og kalven og gikk heftig til angrep da de fanget inn oksekalven hennes for å kastrere den.

– Det var den siste, sa Judd da han tøylet hesten.

– Det ser ut som du får besøk, sjef.

Han snudde seg i salen, og rynket brynene da han kjente igjen Savannahs bil. Hun kjørte fort, og det betydde vanligvis at noe var galt.

– Tre av dere rydder opp her, laster opp en ladning høy og drar for å fôre ettårskalvene. Pete, du tar hesten min til stallen. Sørg for å strigle henne godt og se til at hun har nok vann og mat. Jeg kommer tilbake etterpå.

Han steg av, ga Pete tømmene og begynte å gå mot huset. Han var fremme da hun bremset opp, og han kunne se på uttrykket hennes at hun ikke var fornøyd. Da hun gikk av bilen og han så kroppsspråket hennes, ble han enda mer urolig.

Hva faen hadde hendt?

– Hei, vennen. Han holdt armene ut og hun gikk rett inn i favntaket uten ett ord og klemte seg mot brystet hans. – Hva er i veien?

– Vi må snakke sammen.

Alt var blitt snudd på hodet etter Andrew brå død, og han antok at dette var mer av det samme.

– Vi går inn. Jeg har fyrt i peisen, og har en gryte chili vi kan varme opp. Er du sulten?

Savannah trakk på skuldrene. Klokken var over tre, og hun kom på at hun hadde droppet lunsjen, og det var jo ikke så rart, med tanke på alt som hadde skjedd.

– Tipper det. Er du?

Han gliste da de gikk inn. – Har du glemt hvem du snakker med?

Savannah smilte og prøvde å la seg smitte av hans gode humør. – Greit, vi spiser.

Arbeidet med å varme chili, fylle suppeskåler og lage kaffe hjalp litt på nervene hennes. Da de satte seg for å spise, var det bare så vidt sommerfuglene i magen slo med vingene. Det var tross alt Judd, og hun hadde alltid elsket ham. Hun visste at de overraskende nyhetene ikke ville gå så hardt inn på ham som det faktum at hun hadde tenkt å forlate Montana, fortsatt uten at de var forlovet.

Da de satte seg til bords, var det Judd som var den nervøse. Han hadde aldri sett Savannah sånn. Han ventet til hun tok en munnfull av maten, og så gjorde han det samme. De spiste i taushet. Omsider skjøv hun skålen til side og satte albuene på bordet.

– Vi fikk litt av et sjokk da testamentet ble lest opp.

Judd rynket pannen. Han visste at det hadde vært den morgenen, men trodde ikke det var noen som ventet seg noen overraskelser. – Hva slags sjokk?

– Andrew var ikke faren min.

Det var det siste han hadde ventet. – Du tuller!

– Hadde det vært så vel. Men det er ikke alt. Ingen av oss er søstre.

En tåre trillet ned på kinnet hennes, og synet skar Judd i hjertet.

– Savannah, kjæreste. Beklager. Han reiste seg, gikk rundt bordet, reiste henne opp og la armene om henne. – Så dere er adoptert, men det er vel ikke så farlig?

– Hadde det bare vært så enkelt. Men vi ble aldri adoptert, ikke på formelt vis. Det er et ordentlig komplisert rot, men han ga hver av oss en slags dagbok der det står hvordan det ble til at han tok oss til seg, og hva som hendte med foreldrene våre. Du husker at han var vekkelsespredikant? At han holdt vekkelsesmøter over hele landet?

– Ja, jeg visste at han hadde drevet med det da han var yngre.

– Poenget er at mødrene våre var i en form for fare da han traff dem, og dermed var vi også i fare. Maria så moren sin bli drept da hun var fire, men hun husker ikke noe av det. Hollys mor var sikker på at mannen hennes var seriemorder. Hun ville gå til politiet, men ville først få Holly bort fra medienes søkelys. Hun skulle hente henne når det var over. Men hun dukket aldri opp, og pappa trodde mannen hadde drept henne, for hun kom seg aldri til politiet heller.

– Hva med deg? spurte Judd.

– Pappa … Andrew møtte moren min i Miami. Jeg var to, og hun var i ferd med å dø av kreft. Hun var ikke gift med faren min, men da han fikk høre at hun var syk, tok han henne inn i familien og gjorde meg til arving.

– Arving, som i familien har god råd.

– Arving, som i familien hadde, har, et forretningsimperium verdt flere milliarder dollar.

Judd stirret og kunne ikke tro det hun sa. Så hun var altså en arving? Og hvordan passet det med en ranch i Montana? – Hva hendte?

– Ifølge dagboken falt nyheten familien, og spesielt tvillingbroren, tungt for brystet. Det innebar at han ikke var den neste i arverekkefølgen, slik han trodde. Moren sa til pa … Andrew at de hadde drept ham og fått det til å se ut som en bilulykke, og så ringte de moren min og sa at de kom til å drepe henne på samme måte dersom hun gjorde krav på formuen.

Judd gjorde store øyne. – Du store! Hva het familien?

– Faren min het Gerald Stoss.

– Stoss, som i Stoss Industries? spurte Judd.

Savannah nikket.

– Herregud! Så du kommer til å gjøre krav på arven? Et øyeblikk! Hvordan skal du bevise at du er Stoss’ datter når han er død?

– Coleman Rice sa at de kan sammenligne mitt DNA med noen i familien for å bevise at vi er i slekt. Dessuten har jeg en fødselsattest der Gerald er oppført som far, og et brev fra moren min med flere detaljer som støtter mitt krav i en eventuell rettssak.

– Så Coleman kommer til å legge frem din anmodning om en DNA-prøve?

– Ikke akkurat.

– Hva mener du med det?

– Jeg drar til Miami for å snakke med politiet. Hvis moren min hadde rett, var det noen som drepte faren min, og slapp unna med det.

– Men hva er vitsen med å snakke med politiet når du ikke kan bevise noe?

– Jeg har dagboken.

– Står det hvem som drepte ham?

– Det står hvem som sto bak dødsfallet, og at det ble regnet som en trafikkulykke.

– Da beviser det ingenting.

Savannah skjøv seg ut fra favntaket. Det var akkurat den reaksjonen hun hadde ventet seg.

– Dette er ikke noe jeg bare kan ignorere, Judd. Jeg drar uansett.

Han ble smal i blikket. – Jeg blir med deg.

– Det gjør du aldeles ikke. Dette handler om meg, og er noe jeg må ta meg av på egen hånd.

Han grep etter henne, prøvde desperat å få henne til å forstå.

– Men i himmelens navn, hvis noen drepte faren din, hvordan tror du de kommer til å reagere når du dukker opp?

Hun trakk på skuldrene. – De blir neppe særlig fornøyde, men jeg kommer jo selvsagt ikke til å konfrontere dem direkte. Jeg tar kontakt med politiet først, og så skaffer jeg en lokal advokat og tar det derfra.

Judd snudde seg bort. Han måtte skape en avstand mellom dem før han sa eller gjorde noe som gjorde ting verre. Han visste hvor egenrådig hun kunne være, men klarte ikke å få tankene vekk fra hvor farlig dette kunne bli.

Savannah kunne bare forestille seg hva han tenkte. Han hadde allerede fridd, og hun hadde nølt. Han trakk tilbake frieriet og sa at han skulle prøve igjen når hun følte seg klar til det. Dette måtte virke som enda et avslag.

– Jeg elsker deg, sa hun.

Han snudde seg brått. – Er det sant? Sarkasmen var til å ta og føle på.

Hun krysset rommet og la armene om ham, men han reagerte ikke. Det var som å omfavne en statue.

– Jeg syns det er leit at du ikke forstår, men …

– Jeg forstår det utmerket godt. Du har nettopp arvet noen milliarder dollar, og vil ikke knytte deg til en cowboy.

Før Savannah rakk å tenke seg om, ga hun ham en ørefik som etterlot et rødt merke på kinnet hans.

– Noe så frekt! Jeg har kanskje noen identitetsproblemer, men deler av meg kommer aldri til å forandre seg! Jeg vil aldri høre deg si noe slikt igjen. Er det forstått?

Det sved i kinnet, men Judd visste at han hadde bedt om det.

– Greit. Ta det som en ærlig reaksjon på sjokket og redselen for at kvinnen jeg elsker skal gå fra meg igjen.

Savannah var så sint at hun skalv.

– Jeg vet det, og jeg skjønner det. Men dette er ikke noen feriereise. Du må prøve å se det fra mitt ståsted! Alt jeg har trodd om meg selv, er en løgn. Jeg kan ikke begynne på et nytt liv sammen med noen når fortiden min er full av hemmeligheter og løgner. Tårene trillet nedover kinnene hennes. Hjertet slo så voldsomt at det nesten var tungt å puste. – Jeg føler meg tom innvendig, Judd. Alt jeg trodde jeg visste om meg selv var bygd på familien og Triple S. Og nå finner jeg ut alt dette og at de to første leveårene mine er et stort spørsmålstegn. Jeg trenger noen svar, og forhåpentligvis kan de svarene føre til rettferdighet for han som var faren min.

De stirret på hverandre. Sinnet og sjokket var som en mur mellom dem. Omsider klarte Judd å bryte tausheten. – Når drar du?

– I morgen tidlig.

– Faen, mumlet han og strøk en skjelven hånd over ansiktet.

Savannah trakk et kort åndedrag. – Jeg vil ikke reise når det er på denne måten.

Judd hadde tårer i øynene da han løftet henne opp og bar henne med seg inn til soverommet uten å si ett ord.

Ord var overflødige.

Noe måtte rettes opp mellom dem, og elskov var den eneste rette kuren.

2

Klærne forsvant raskere enn tårene. Ingen av dem kunne fri seg fra det faktum at dette forholdet var i fare for å sprekke. Frykten satte fart i sakene, da de deiset ned på sengen i et virvar av armer og bein. Ingen av dem lot seg merke av at det var et og annet hulk mellom kyssene. Dette dreide seg bare om lidenskap og begjær.

Judd var stor, og ruvet høyt over Savannah. Men i alle andre henseender var hun hans like. Hun møtte ham kyss for kyss, kjærtegn for kjærtegn, til de nesten gikk fra vettet.

Da Judd boret henne ned i madrassen med tyngde og kraft, var behovet for å dominere henne åpenbart. I stedet for å dytte ham tilbake, tok hun imot ham, og la beina om hoftene hans da han trengte inn i henne. Så stanset han plutselig.

– Ikke hat meg, hvisket hun.

– Ikke forlat meg, svarte han.

Gråten presset seg på.

– Ikke gråt, sa Judd. – Vær så snill, ikke gråt.

– Jeg forlater deg ikke. Jeg må bare gjøre dette før vi begynner på et nytt liv sammen.

Det knøt seg i magen til Judd. Men behovet for å ta henne i sin besittelse var sterkere. Han fortsatte med harde støt. Den ømheten som vanligvis preget elskoven deres, var fraværende, erstattet av et desperat begjær. Han kunne ikke ta blikket fra henne, og la seg hver eneste nyanse, kurve og bevegelse på minnet. Da hun lukket øynene og spente kroppen i en bue mot ham, visste han at hun var i ferd med å gi etter. Det var det han ville. Han trengte denne bekreftelsen på at han var mannen hele hennes tilværelse dreide seg om, så han peiset på, hardere, raskere, og drev henne til total underkastelse.

Savannah ville ha det, dette voldsomme klimakset av begjær. Det var det som alltid hadde vært så perfekt mellom dem, og hun trengte det nå.

– Elsker deg, gispet hun idet hun kvalte et skrik og kom i et fritt fall av vellyst, sitret av kraften fra ham og de veldige bølgene som slo gjennom henne.

Han fulgte etter i et klimaks som var så heftig at han ble blank i hodet. Det fantes ikke en eneste tanke, ingen virkelighet utenom den vellysten som gjorde ham døv, stum og blind. Han var ikke seg selv igjen før han hørte at hun hulket. Han la armene om henne, og med et stønn rullet han rundt slik at hun ble liggende utstrakt oppå ham, uten å kunne si noe, uten å kunne røre seg.

Han trakk fingrene gjennom håret hennes mens halsen tyknet rundt de ordene han ville si, så i stedet for å si noe, trakk han henne bare inntil seg.

Det var da Savannah fikk panikk. Hvis hun ikke reiste nå, kom hun aldri til å reise, kunne hun aldri reise, og den avgjørelsen ville hjemsøke henne resten av livet.

Hun hevet seg opp på albuene og så ham inn i ansiktet.

Judd åpnet øynene. Hun hadde allerede lukket seg emosjonelt. Han så det på henne. Og måtte bare akseptere det.

– Det var det?

Hun nikket.

Stemmen sprakk. – Du tar knekken på meg.

– Jeg er nødt til å gjennomføre dette.

Han visste at han ikke kunne få henne fra det. – Lov meg at du ringer hver kveld.

– Jeg lover.

– Lov meg at du ikke utsetter deg for fare.

– Jeg lover.

Stemmen sank til en hvisking. – Lov meg at du kommer tilbake.

– Jeg lover, sa hun og ga ham et raskt kyss før hun sto opp og begynte å kle på seg.

Judd ville ikke se, rullet over på den andre siden av sengen, sto opp og gikk på badet.

Savannah krympet seg da døren slo igjen, og da hun var ferdig med å kle på seg, og han ennå ikke hadde kommet ut, skjønte at han ikke kom til å gjøre det. Hun så på sengen. Avskjeden var allerede tatt.

– Judd?

Han svarte ikke.

– Jeg elsker deg.

Stillheten var skremmende, men hun hadde tatt en beslutning og nå måtte hun leve med den. Hun gikk ut av soveværelset og gjennom den lange gangen der han hadde båret henne. Hun økte hastigheten jo nærmere hun kom døren, og da hun nådde bilen, løp hun.

Hun reiste på samme måte som hun hadde ankommet, i en sky av støv.

*

Miami internasjonale lufthavn, sent dagen etter.

En drosjesjåfør la koffertene hennes i bagasjerommet og åpnet døren for henne.

– Hvor skal du?

– InterContinental Hotel, like ved Biscayne Boulevard.

Sjåføren lukket døren og satte seg bak rattet. Så satte han bilen i gir og svingte ut.

Savannah lente seg tilbake og trakk pusten dypt. Så dette var altså Miami. Blå himmel, blått hav. Palmer overalt og varmere enn i helvete.

Huskelapp: ta med andre slags klær neste gang. Feil. Hun eide ikke et eneste plagg som passet her. Og det betydde at hun måtte ut og handle. Vanligvis ville det vært noe hun likte, men ikke nå. Hun var ikke her for å shoppe og nyte solen.

På avstand fikk hun det første glimtet av hotellet, og hun kjente det igjen fra bildet på nettstedet. Hun hadde søkt på hoteller på nett og valgt nettopp dette, ikke bare fordi det hadde utsikt over bukten, men også fordi det lå i nærheten av Palm Island, der familien Stoss bodde. Det var ikke fordi hun ville se stedet hun kanskje eide, men fordi hun ikke ville snu ryggen mot fienden.

Da de kom frem, var Savannah varm og utilpass. Hun angret nesten litt på at hun ikke hadde latt Judd være med. Hun likte ikke konflikter, og nå visste hun at fremtiden kom til å være full av dem. Hun betalte sjåføren og slo følge med pikkoloen som tok bagasjen hennes og fulgte henne inn til resepsjonen. Savannah skred gjennom den åpne lobbyen med hevet hodet og rank gange. Det var mange som snudde seg og beundret de formfullendte kurvene og det platinablonde håret. Men de som tok henne for bare å være enda et vakkert ansikt, tok feil. Savannah Slade var ikke bare intelligent, hun var også tøff og målrettet. Det begynte å nærme seg solnedgang da hun hadde sjekket inn og kommet seg opp på rommet. Hun lot bagasjen stå, og gikk ut på balkongen. Utsikten fra trettende var fantastisk, akkurat som lovet. Hun løftet ansiktet opp mot den milde brisen.

Måker kretset på himmelen, og hun trakk pusten dypt og lukket øynene. Selv luften luktet annerledes her. Det var rart å tenke på at hun var født her. Det var nesten som et helt annet land.

Lyden av et helikopter fanget oppmerksomheten hennes. Det fløy over hotellet og stupte ned mot Dodge Island, som lå på motsatt side av vannet. Bak der lå Palm Island og godset til familien Stoss. Hun visste at Judds bekymring for hennes sikkerhet ikke var ubegrunnet. Det kom ikke bare til å bli vanskelig å finne sannheten om fortiden, men det kunne også være farlig, særlig hvis moren hadde rett.

Det viktigste først, tenkte hun, og gikk inn igjen. Hun måtte pakke ut, ta seg en dusj og finne seg noe å spise. Det var nesten solnedgang, og hun hadde ikke spist siden klokken fem om morgenen.

*

Judd var på vei inn på kjøkkenet da telefonen ringte. Han tok av seg hanskene og grep røret.

– Hallo? Savannah?

Stemmen hans var akkurat den hun ville høre. Spenningen slapp taket i henne da hun rullet seg rundt med telefonen mot øret.

– Hva hvis det ikke hadde vært meg? spurte hun.

– Da hadde jeg vist meg som den ensomme mannen jeg er.

– Jeg reiste i dag morges, da.

– Jeg vet det, men den lange avstanden gjør det verre. Gikk turen bra?

– Ja. Lang flyreise, men nå er jeg fremme. Jeg har vært og spist og kom nettopp tilbake. Jeg har rom i trettende etasje, og utsikten er helt fenomenal.

– Ser du vannet?

– Hotellet ligger så å si på vannet. Og det er varmt. Jeg må handle i morgen. Jeg har ikke engang klær som er behagelige her. Det er som en annen planet.

Hun bablet i vei. Judd merket usikkerheten i stemmen hennes, men visste bedre enn å spørre. Hun hadde gjort det smertelig klart at hun trengte armslag.

– Det tror jeg så gjerne. Ingen palmer i Montana.

Hun lo. – Nei, det er det dårlig med. Jeg tar kontakt med politiet i morgen eller overmorgen. Det er vanskelig å gjette hvordan det kommer til å gå, men du skal få beskjed.

– Vær forsiktig.

– Det skal jeg. Ha det, Judd.

– Ha det, kjære.

– Jeg elsker deg.

– Jeg elsker deg også, sa han stille og la på.

Han glodde tomt på oppvasken som sto ugjort i vasken. Den fordømte kranen på vaskerommet var fremdeles lekk. Han kunne ta oppvasken og han kunne tette lekkasjen, men tomrommet i hjertet kunne han ikke gjøre noe med.

Selv om Savannah hørte at han la på, sto hun fortsatt med røret mot øret.

– Unnskyld for at jeg fortsatt sårer deg, sa hun og la på.

*

Savannah prøvde å komme seg løs fra tauene som bandt hendene bak på ryggen og anklene sammen, men de var for stramme. Hun kunne merke vibrasjonene i flyet der det akselererte på rullebanen. Det gikk raskere og raskere til det tok av fra bakken. Hun hørte den dumpe lyden av landingshjulene som ble tatt inn. Da flyet begynte å stige, trillet hun bakover i flyet. Adrenalinet slo inn da hun rullet inn i en liten bysse og slo ryggen mot en tralle. Håpet steg da hun trodde hun kanskje kunne finne noe skarpt å kutte tauene med. Før hun rakk å gjøre noe, ble hun dratt på beina av sterke hender og slept mot utgangen. Noen åpnet døren. Et kraftig vindkast feide inn gjennom åpningen og fikk henne til å vakle inn i brystet til den som holdt henne fanget. Hun hørte en ed, og så ble hun dyttet fremover, nærmere og nærmere utgangen. Hun begynte å hyle.

– Slutt! Vær så snill! Jeg skal reise og ikke si noe. Jeg lover ikke å si noe! Ikke drep meg!

En stemme hvisket skånselløst i øret hennes. – Du skulle aldri vært født.

Og så kom det siste puffet.

Hun falt ut av flyet, hodestups med hendene bakbundet, falt, falt, mens hun skrek av full hals, på vei ned mot Atlanterhavet som kom nærmere og nærmere.

*

Det var telefonen som reddet henne. Den begynte å ringe akkurat idet hun skulle treffe overflaten, og fikk henne ut av dette grusomme marerittet. Hun satte seg opp med et gisp, og hjertet hamret og hendene skalv da hun grep røret.

– Ja … hallo?

– Miss Slade, dette er fra resepsjonen. Vi har en blomsterhilsen til deg her. Passer det at vi leverer den nå?

– Hva? Jo, da, alt i orden, mumlet hun og la på.

Hun kunne ikke begripe at hun hadde sovet hele natten uten å våkne. Hun så på klokken, og måtte se etter én gang til. Hun forsov seg aldri, og nå var den ti. Men så gikk det opp for henne. Klokken var bare åtte hjemme. Hodet hennes var fortsatt innstilt på Montana-tid.

Så kom hun på at det skulle komme en leveranse, så hun spratt opp av sengen og ilte til badet. Da hun kom ut, hadde hun fått gredd håret og tatt på seg en morgenkåpe. Hun rotet i håndvesken etter noen penger til tips da det banket på døren.

Hun måtte stå på tærne for å se ut gjennom judasøyet. Der sto en pikkolo med en blomstervase i hånden, så hun åpnet døren.

– God morgen, sa pikkoloen. – Hvor vil du ha dem?

– Skrivebordet er fint, takk, sa Savannah og ventet ved døren. Da han gikk, stakk hun til ham et par sedler og takket en gang til. Hun lukket døren etter ham og gikk bort for å se på blomstene.

Det var en bukett med lyserosa nellikker og brudeslør. Hun merket et stikk av hjemlengsel da hun leste kortet. «Husk at du ikke er alene. Jeg er bare en telefon unna. Bud.»

Hun holdt kortet inn mot hjertet sitt. Rosa var favorittfargen hennes, og det visste han. Han var omtrent som en bror for henne. Og nå for tiden det nærmeste hun kom en farsfigur. Han og Judd var de eneste i fortiden hennes som ikke var innhyllet i løgn.

Hun la kortet på skrivebordet, strøk en hånd over buketten og gikk i dusjen. Selv om kroppen hennes syntes det var tidlig, måtte hun tilpasse døgnrytmen etter Miami-tid hvis hun skulle få gjort noe. Etter en kjapp dusj tok hun på seg de tynneste klærne hun hadde og et par behagelige sko, og så gikk hun. Hun trengte klær, leiebil og et kart over byen. Det rumlet i magen og minnet henne om at hun trengte mat også. Frokost først, verden etterpå.

*

Det var like etter 15.30 og Savannah hadde vært i Mary Brickell Village siden rett etter frokost. Hun tok på seg de nye solbrillene da hun gikk ut av Frida Kahlo og over parkeringsplassen mot leiebilen, en grå Ford Focus. Hun hadde fått gjort mye i løpet av dagen. På hotellet hadde hun fått hjelp til å skaffe en leiebil og et kart over Miami, og deretter var hun blitt anbefalt å sette kursen mot det trendy handlestrøket rett sør for hotellet. Hun hadde vært innom hver eneste boutique og kjøpt nok klær for en uke, sammen med et par sandaler. Den kjappe frokosten for mange timer siden holdt ikke lenger. Hun var varm og sliten og altfor sulten til å vente til middag med å spise.

Hun la varene i bagasjerommet og bestemte seg for å dra tilbake til hotellet. Hun kunne bestille noe mat opp på værelset, og se på kartet hvor politikammeret lå. Hun måtte også ringe Coleman Rice for å høre om han kunne anbefale en advokat i Miami. Hun ville helst ikke bare plukke en i blinde fra telefonkatalogen, men kom til å gjøre det hvis hun måtte.

Hun ble igjen slått av denne enorme oppgaven hun hadde tatt på seg. Bortsett fra de skrevne ordene til en død kvinne, hadde hun ingen beviser for at Gerald Stoss var blitt drept. Men hun kunne finne en advokat og gå i gang med å prøve å bevise at hun var arvingen.

Hun kastet et siste blikk på kartet for å huske hvor hun skulle kjøre, og satte kursen nordover, tilbake til hotellet. Det var en kort kjøretur. Hun svingte inn på den betjente parkeringen, tok handleposene ut av bilen og fikk kvittering av parkeringsbetjenten.

– Trenger du hjelp? spurte en pikkolo da han fikk se alle posene.

– Nei takk, men takk for tilbudet.

Litt etter var Savannah på værelset, sparket av seg skoene og satte handleposene ved siden av sengen, og så bestilte hun romservice. Det ville ta litt tid før maten kom, men hun likte ikke å spise ute alene, selv om hun hadde gjort det kvelden før.

Mens hun ventet på maten, begynte hun å fjerne lappene fra klærne. Skapet var for lite for både det hun hadde hatt med seg og det hun hadde kjøpt, så hun la de gamle klærne i koffertene. Hun måtte sende hjem ting når hun skulle reise hjem, men det fikk hun ta seg av senere. Nå trengte hun bare skapplassen. Førti minutter senere banket det på døren. Maten var ferdig.

Hun åpnet døren og trakk inn den liflige duften da pikkoloen trillet serveringstrallen inn og begynte å sette maten på bordet. Så snart han var ferdig, kvitterte hun for regningen, la på litt tips og åpnet døren for ham.

– Håper det smaker, sa han.

– Tusen takk, det er jeg sikker på at det gjør, svarte hun.

Hun sto og holdt døren så han kunne trille ut trallen, og akkurat idet han gikk ut, kom det en barmfager, rødhåret kvinne ut av naborommet, slengte håndvesken på skulderen og gikk mot heisen uten engang å ense Savannah. Savannah så henne gå, og så gikk hun inn og låste døren.

Lunsjen lokket. Hun tok tallerkenen med sliders og chips, krabbet opp i sengen og slo på TV-en. Siden hun ikke hadde spist lunsj, hadde hun bestemt seg for at dette ble en tidlig middag, så hun hadde spandert på seg et stykke key lime pai til dessert. Miniburgerne var saftige og perfekt stekt. Chipsen var varm og salt og et perfekt tilbehør, men hun passet nøye på å holde av litt plass til paien.

Mens hun spiste, lød det et høyt brak som fikk det til å klirre i balkongdøren. Hun kikket ut og så en høy svart røykspiral stige opp i luften. Hun ble nysgjerrig, satte tallerkenen fra seg og gikk bort til balkongdøren, men bygningene på Dodge Island sto i veien, så hun kunne ikke se hva som hadde hendt.

Hun la merke til en mann på nabobalkongen, som åpenbart også var blitt nysgjerrig av smellet. Hun så at han smilte for seg selv mens han stakk en mobiltelefon i lommen. Hun ville ikke bli tatt i å glane, så hun smatt tilbake til sengen og fortsatte med maten. Noen minutter etterpå ble TV-programmet avbrutt.

– Vi avbryter dette programmet for å komme med en ekstra nyhetssending. En passbåt har nettopp eksplodert i Biscayne Bay, mellom MacArthur Causeway og Palm Island. Myndighetene har stengt av all båttrafikk mens de etterforsker hendelsen. Eksplosjonen skjedde mindre enn fem hundre meter fra det tilbaketrukne godset til Joseph Stoss og familien hans. Stoss, direktøren for selskapet, som bor på eiendommen sammen med andre familiemedlemmer, var ikke tilgjengelig for kommentar. Nyhetshelikopteret vårt var i området da eksplosjonen skjedde og var på stedet bare sekunder etter havnepolitiet. Dette er direktebilder av den brennende båten. Det er foreløpig ikke kjent hvem som eide den. Det er heller ikke meldt om overlevende eller hvor mange som kan ha vært om bord. Vi kommer tilbake med nye opplysninger etter hvert som vi får dem.

Savannahs interesse ble vekket da hun hørte navnet Stoss. Nok en gang satte hun fra seg maten og reiste seg, men denne gangen gikk hun ut på balkongen.

To politihelikoptre sirklet over området. I bukten nedenfor hadde båter som hadde sust frem og tilbake, blitt fortøyd, og i det fjerne kunne hun høre politisirener. Hun skjønte snart at hun ikke var den eneste nysgjerrige tilskueren. På mange av hotellets balkonger sto det folk. Mannen på balkongen ved siden av, sto fremdeles der. Hun unngikk med vilje øyenkontakt til han snakket til henne.

– Litt av et show, ikke sant?

Mannen var en latinamerikaner i begynnelsen av trettiårene, kledd i skreddersydd skjorte og lysegrå bukser.

– Jeg tenkte vel snarere tragedie, svarte hun. – På TV sa de at det ikke var meldt om noen overlevende.

– Ah … et godt hjerte kombinert med et vakkert ansikt, sa han. – Og hva heter så du, señorita?

Da hun nølte, fortsatte han. – Jeg heter Alejandro Montoya.

Savannah kunne ikke la være å lure på hvor mange kvinner han hadde sjekket opp med den replikken og tenkte på den vakre rødtoppen hun hadde sett komme ut av det rommet for bare litt siden.

– Savannah Slade.

– Så, Savannah Slade, kan jeg spandere en drink på deg?

– Tror ikke det.

– Kanskje senere?

Av og til var standhaftighet en god ting, tenkte hun, andre ganger en plage.

– Kan vi bare si at jeg ikke er tilgjengelig og la det bli med det? Hun smilte for å mildne avslaget, gikk inn og lukket døren, nøye med å trekke for gardinene.

Et nyhetsanker snakket fortsatt om eksplosjonen mens de første opptakene gikk i reprise. Hun satte tallerkenen med halvspist mat på brettet, og tok heller den med key lime pai.

Paien var søt og kald, med et friskt sting, definitivt ikke hverdagskost i Montana.

– Mm, jeg kan bli avhengig av dette, sa hun høyt og tok en ny bit.

Plutselig kikket hun opp på TV-en, så tok hun fjernkontrollen og skrudde opp for å få med seg kommentarene til arkivklippet de viste.

– … på en veldedighetstilstelning for Arts and Humanities Council i desember i fjor. Her ser vi Joseph Stoss sammen med sin kusine, enkefru Elaine Stoss Hamilton og fetteren, Michael Stoss. Det er fortsatt uklart om noen av dem var hjemme da ulykken fant sted, og familien har ennå ikke kommet med noen kommentar.

Savannahs hjerte begynte å hamre. Så det var Joseph Stoss. Hadde faren hennes lignet på ham? Hadde denne mannen virkelig stått bak Geralds død?

Hun lente seg fremover og glemte hele paien der hun stirret på ansiktene og prøvde å legge seg dem på minnet. Siden hun skulle gjøre krav på Stoss’ formue, kom hun snart nok til å treffe dem. Andrew hadde oppdratt alle jentene til å se det de fryktet i øynene, men nå som hun hadde fått ansikter til navnene, ble de litt for virkelige til at hun satte pris på det. Selv om de ikke hadde noe med Geralds ulykke å gjøre, kom de til å anse henne som en inntrenger, og handle deretter. Dette kom ikke til å bli pent.