Lovord om Brenda Novak

«I den første boken hvor handlingen er lagt til den lille byen Stillwater i Mississippi, viser Novak nok en gang hvilken evne hun har til å skape gode karakterer. En sammensatt heltinne strever med sin mørke fortid, og ondskapen ligger stadig på lur. Så møter hun en omtenksom og rettskaffen mann som gir henne håp om en bedre fremtid.»

Booklist

«Jeg ble fullstendig trollbundet av bok nummer to i Novaks Stillwater-trilogi. Karakterene har en enestående dybde og et rikt følelsesliv.

Jeg ble virkelig forelsket i Clay Montgomery.»

Reader to Reader Reviews

«Med tanke på at leserne allerede kjenner sannheten om hva som har skjedd, er det utrolig at Novak likevel klarer å skape en spennende og finurlig fortelling som garantert vil få deg til å grøsse. Dette er en strålende blanding av romantikk og spenning, og jeg kan knapt vente

på tredje og siste bok i serien.»

Romance Junkies.com

«Brenda Novak har en enestående evne til å skape levende karakterer. Til tross for at de er bundet sammen av sterke følelsesmessige bånd, blir samholdet satt på harde prøver. Den mest imponerende av dem alle er Clay. Han er som en trygg klippe for dem han er glad i. Bøkene er også velsignet frie for klisjeer. Denne serien er du bare nødt til å få med deg. Du kommer garantert til å bli revet med.»

Romance Reviews Today

«Novak har en imponerende evne til å kombinere spenning og romantikk. Hun skaper sympatiske, realistiske heltinner og mystiske helter.

Dette er virkelig en fengslende bok.»

Armchair Interviews

BRENDA NOVAK

Den som tier

OVERSATT AV Jarle Tollefsrud

– THE STILLWATER TRILOGY –

Den som tier er den tredje boken i Brenda Novaks The Stillwater Trilogy.

Kjære leser!

Hvis du har lest de to foregående bøkene i Stillwater-trilogien, har du allerede møtt Madeline. Da vet du hvor glad hun er i faren, som forsvant for tjue år siden. Hun er fast bestemt på å finne ut hva som skjedde med ham. Du vet også at hvis hun klarer å finne ut av det, kommer hun til å få seg en ubehagelig overraskelse. Det kan tenkes at det ligger noen overraskelser på lur for deg også! Madelines egen familie har, med god grunn, holdt sannheten skjult for henne. Hun vil bare få det enda verre om den mørke hemmeligheten kommer for en dag. Madeline vil imidlertid ikke gi seg før hun får svar på spørsmålene sine, og etter hvert blir tilliten til dem som står henne nærmest, satt på en hard prøve. Ikke minst når privatetterforsker Hunter Solozano kommer til byen …

Siden dette er den siste boken i trilogien, var det den vanskeligste boken å skrive. Jeg måtte ta farvel med personer som jeg har jobbet med i over et år, personer jeg har blitt veldig glad i. Tristheten gikk imidlertid raskt over, og jeg er i full sving med nye prosjekter.

Besøk gjerne nettsiden min www.brendanovak.com for å lese utdrag fra andre bøker, eller for å hjelpe meg med min innsamling til diabetesforskningen (min sønn er diabetiker).

Jeg håper du liker Den som tier!

Brenda Novak

Til Joy, som måtte forlate dette livet så altfor tidlig.

Det går ikke en dag uten at jeg tenker på deg og savner deg.

Første forutsetning for menneskets godhet

er noe å elske, den andre er noe å respektere.

– George Eliot (Mary Ann Evans, engelsk forfatter, 1819–1880)

1

Var liket av faren hennes i bilen?

Madeline Barker kjente hvordan fingerneglene skar seg inn i håndflatene der hun sto i det iskalde januar-regnet. Sammen med stemoren, stesøsteren og stebroren fulgte hun med på at politiet og noen frivillige forsøkte å få bilen til faren hennes opp fra det nedlagte steinbruddet. Arbeidet ble ikke lettere av at steinbruddet sto under vann. Hun var helt utslitt av mangel på søvn, og brystet snørte seg sammen så det ble vanskelig å puste. Likevel sto hun helt stille. Og ventet. Etter nesten tjue år ville hun nå kanskje få vite hva som hadde skjedd med faren.

Toby Pontiff, politimester i Stillwater, satte seg på huk ved kanten av det dype hullet.

– Vær forsiktig, Rex, ropte han. Stemmen hans ble nesten overdøvet av den skjærende lyden fra vinsjen på bergingsbilen.

Joe og Roger Vincelli, Madelines fettere, sto på den andre siden av steinbruddet. Ansiktsuttrykkene fortalte hvor spente de var. De snakket opphisset med hverandre, men hun kunne ikke høre stemmene deres gjennom alt bråket. Hun ville uansett bare blitt oppbrakt hvis hun hadde hørt hva de sa, det var hun temmelig sikker på. De hadde alltid ment at det var stefamilien hennes som sto bak farens forsvinningsnummer. Nå som Cadillacen hans hadde blitt funnet her, bare noen kilometer utenfor byen, ville de bare bli enda mer overbevist om at de hadde hatt rett hele tiden. Dette beviste i hvert fall at faren hennes ikke bare hadde satt seg i bilen og kjørt av gårde for å begynne et nytt liv et annet sted.

Hodene til de to dykkerne dukket plutselig opp over vannflaten igjen. Madeline gispet da hun skimtet fronten av farens bil gjennom det grumsete vannet. Hun kjente at tårene begynte å komme, og tok instinktivt et skritt nærmere stebroren Clay. Han var like taus og dyster som klippeveggene rundt dem.

Bilen ble liggende under vannflaten. Rex stoppet vinsjen. Det ble med ett så stille at det runget i ørene hennes.

Stemoren hennes utstøtte et lavt klynk da hun fikk øye på bilen. Grace gikk nærmere for å berolige henne, men Clay rørte seg ikke. Madeline kikket bort på ham. Hva foregikk bak de intense blå øynene?

Det var som vanlig umulig å vite. Det var ikke sikkert at han tenkte på noe som helst. Kanskje han i likhet med henne bare forsøkte å takle de overveldende følelsene som denne situasjonen fremkalte.

Det ville snart være over. Uansett hva resultatet ble, foretrakk hun å få sannheten fremfor ikke å vite noe som helst. Håpet hun …

– Jeg liker ikke dette her, sa Rex med rynker i pannen. Han gikk bort til politimesteren. – Hva om vi kommer borti fjellveggen? Vi risikerer at bilen kiler seg fast mellom steinene. Vi bør heller få tak i en heisekran, Toby, før noen blir skadet, eller bilen min blir ødelagt.

Toby Pontiff hadde blitt utnevnt til politimester i Stillwater for et halvt år siden. Han og Madeline hadde kjent hverandre siden barndommen, og kona hans var også en gammel venninne av Madeline. Nå ga han henne et medfølende blikk før han snudde seg vekk og senket stemmen. Hun hørte likevel hva han sa.

– Det betyr at vi må vente enda noen dager. Se på disse menneskene. Se på henne som står i midten, likblek i ansiktet. Moren hennes tok livet av seg da hun var ti år gammel. Faren hennes forsvant da hun var seksten. Nå har hun stått her i regnet siden tidlig i morges. Jeg har ikke tenkt å la henne gå hjem uten at jeg har fått bilen til faren hennes opp fra dette forbannede hullet. Vi er nødt til å finne ut om levningene av ham befinner seg i bilen. Jeg har allerede brukt en uke på å få organisert denne operasjonen.

Rex stakk hendene i jakkelommene og kikket mutt bort på steinbruddet. Madeline hadde aldri truffet ham før. Han var en fjern slektning av Toby og hadde blitt ringt etter da den lokale bergingsbilen viste seg ikke å være kraftig nok for denne jobben.

– Jeg beklager, sa Rex. – Bilen er tung nok i seg selv, og i tillegg er den full av vann og gjørme. Jeg vil ikke risikere å ta knekken på motoren.

– Da vi ringte etter deg, sa du at du kunne gjøre jobben. Det er derfor vi står her ute i regnet og fryser ræva av oss nå. Kan du få den forbannede greia opp av vannet? Bilen din er jo kraftig nok til å taue en semitrailer, for pokker!

Madeline krympet seg. Nervene hennes var i ulage, og hun hadde problemer med å takle den anspente stemningen og frustrasjonen som omga henne. De siste sju dagene hadde vært en følelsesmessig påkjenning. For en uke siden hadde en gjeng med tenåringer dratt ut til steinbruddet for å feste. En av jentene hadde falt ut i vannet og hadde vært altfor full til å komme seg opp igjen. Før noen klarte å få tak i henne, hadde hun forsvunnet under vannflaten. Etter et døgns leting hadde politiet endelig funnet liket. Samtidig hadde de også funnet Lee Barkers Cadillac, som hadde vært forsvunnet like lenge som pastoren selv.

Madeline eide, utga og skrev det meste av innholdet i lokalavisen «Stillwater Independent». Hun hadde fulgt den tragiske saken nøye helt fra politiet mottok nødanropet. Hun hadde imidlertid aldri kunnet drømme om hva det skulle føre til. Hadde virkelig bilen til faren hennes befunnet seg her, så nær, hele tiden? Det var dette spørsmålet som hadde opptatt henne hele uken, mens resten av byen forsøkte å bearbeide tapet av den unge jenta som hadde druknet.

– Dykkerne aner ikke hva de holder på med der nede, Toby, sa Rex og spyttet i bakken. – Vannet er så grumsete at det er vanskelig å se noe som helst, selv med lyskastere. Vaieren kan ryke, og da synker bilen rett til bunns igjen.

For første gang åpnet Clay munnen.

– Sa ikke dykkerne at bilvinduene var åpne?

Toby og Rex snudde seg mot ham.

– Og så? sa Rex.

– Hvis vinduene var åpne, må de ha klart å få vaierne gjennom bilen. Det kommer til å gå bra. Bare heis den opp.

Politimesteren betraktet Clays sammenbitte ansiktsuttrykk. Madeline kunne forestille seg hva han tenkte på. Alle mistenkte stebroren hennes for å ha noe med farens forsvinningsnummer å gjøre. Han lurte sikkert på om Clay forsøkte å hjelpe til fordi han ikke ante hva de kom til å finne. Eller om han bare forsøkte å skjule at han allerede visste det …

Som så mange ganger tidligere ønsket Madeline å skrike høyt at stebroren hennes ikke hadde noe med saken å gjøre.

– La meg ta meg av dette, Clay, sa Toby. Han kastet et blikk bort på steinbruddet igjen, før han snudde seg mot Rex. – La oss få dette overstått.

Rex ga fra seg noen saftige gloser mens han travet bort til bilen igjen. Et øyeblikk senere begynte vinsjen å arbeide, og sakte dukket Cadillacen opp fra vannet.

Madeline gispet. Nå skjedde det.

– Følg med på dykkerne, ropte Rex.

Pontiff hadde allerede gjort tegn til at de skulle holde seg på avstand og la vinsjen gjøre jobben. Madeline grøsset da hun hørte lyden av metall som skrapte mot fjellveggen. Det var en grusom lyd. Like grusom som synet av vannet som flommet ut av bilen som hun husket så godt fra barndommen. Hva gjorde Cadillacen i steinbruddet? Hvem hadde kjørt den dit? Og viktigst av alt, hva hadde skjedd med faren hennes? Ville hun endelig få svar på spørsmålene sine?

Akkurat som Rex hadde forutsett, satte bilen seg fast mellom steinene.

– Hva var det jeg sa? ropte han og bannet igjen. Før han rakk å gjøre noe mer, brakk imidlertid den rustne bakakslingen, og bilen fortsatte ferden opp av den vannfylte graven.

Madeline kjente at neglene skar enda dypere inn i håndflatene. Synet av bilen vekket så sterke minner fra barndommen. Det var nesten som om hun satt i passasjersetet ved siden av moren igjen. Hun hadde pleid å være med når Eliza kjørte rundt i byen for å besøke medlemmer av mannens menighet. Hun hadde alltid med mat til de trengende og trøst til de syke.

På den tiden hadde Madeline trodd at moren var en engel.

Hun knep øynene sammen og presset hånden mot pannen for å jage vekk minnene. Hun tillot seg sjelden å tenke på Eliza. Moren hennes hadde vært et godt menneske, men som faren hennes ofte hadde påpekt etter at hun tok livet av seg, hadde hun også vært altfor svak. Han hadde ikke hatt mye positivt å si om sin første kone, men Madeline hadde ikke klandret ham for det. Hun hadde heller ikke klart å tilgi Eliza for det hun hadde gjort.

Hun kjente at Clay la armen rundt henne, og hun snudde seg inn mot brystet hans. Hun visste ikke om hun orket å se på lenger.

– Det går bra, Maddy, sa han lavt.

Hun lot seg trøste av den trygge styrken hans. Clay kunne overleve alt. Innerst inne ønsket hun at hun hadde vært like sterk som ham. Hun ønsket også at Kirk hadde vært sammen med henne nå. Etter å ha vært sammen i nesten fem år hadde de avsluttet forholdet for noen uker siden.

– Det var det, sa Pontiff mens Rex tauet bilen inn på trygg grunn. Han stoppet motoren, og Madeline tvang seg til å se bort på bilen. Fetterne hennes var allerede i full fart på vei bort til den. Politimesteren kom dem imidlertid i forkjøpet og stoppet dem før de kom for nær.

– Hold dere på avstand.

Madeline var glad for at Clay, Grace og Irene ble stående, ellers ville hun ha blitt igjen alene. Hun ville ikke bevege seg nærmere den bilen. Hun ante ikke hvilket syn som ventet henne, men hun fryktet at det bare ville gjøre marerittene hennes enda verre. Ofte drømte hun at faren kom og banket på døren hennes midt på natten. Han hadde alltid på seg en tjukk frakk som gled til side og avslørte et skjelett.

Grace tok hånden hennes, og Irene flyttet seg samtidig litt nærmere. Clay virket enda mer utilnærmelig enn han pleide. Han tenkte sikkert på kona og stedatteren, og hvordan dette ville påvirke dem. Da han ble gift med Allie, fant han endelig lykken. Men hvor lenge ville den vare? Det skulle ikke mye til før politiet rettet søkelyset mot ham igjen. Sommeren før hadde han nesten blitt stilt for retten, anklaget for å ha drept Madelines far, til tross for at de manglet både lik, vitner og bevismateriale. Med mindre det fantes noe i bilen som kunne bevise at Clay faktisk ikke hadde noe med saken å gjøre, risikerte han at de kastet seg over ham igjen.

– Dørene har rustet fast, sa Pontiff. – Få tak i et brekkjern.

Betjent Radcliffe hentet et brekkjern fra en av politibilene. Da Pontiff begynte å bende opp døren, ga den gamle bilen fra seg en skjærende lyd. Den gikk gjennom marg og bein. Madelines hjerte gjorde et hopp idet døren plutselig ga etter og vannet flommet utover skoene til dem som sto i nærheten. Det var imidlertid ingen som brydde seg om at de ble våte. Alle stirret på vannet som om de ventet at liket av faren hennes skulle komme seilende ut sammen med det.

Madeline så ingenting som kunne ha noe med et menneske å gjøre. Hun flyttet seg litt nærmere og anstrengte øynene mens hun lette etter rester av klesplagg eller … Hun grøsset. Eller knokler. Hvis de hadde funnet levningene av faren her, ville hun i det minste ha visst at han ikke hadde forlatt henne med vilje. Hun hadde aldri klart å akseptere tanken på at han hadde dratt fra henne. Han hadde vært en gudfryktig mann, byens elskede pastor. Han ville aldri ha forlatt menigheten, gården sin eller familien sin.

Altså måtte noen ha drept ham. Men hvem?

Vannet sildret av gårde og forsvant tilbake over kanten av steinbruddet. Madeline bet tennene sammen. Ingen makabre syn. Ennå.

De brukte brekkjernet til å åpne bagasjerommet. Bilnøklene sto fremdeles i tenningen, men låsene hadde rustet igjen. Madeline prøvde å tenke på noe annet mens mennene strevde med brekkjernet. Så var de i mål, og Pontiff løftet hånden.

– Kjenner du igjen dette?

Madeline innså at han snakket til henne. Hun nikket. Hun husket at faren hadde brukt det kameraet. Det gikk kaldt nedover ryggen på henne. Han føltes med ett så nær. Kameraet fortalte henne likevel ikke noe nytt. Hun forsøkte å svelge unna klumpen i halsen.

– Var det alt? spurte hun.

Politimesteren plukket opp noen startkabler, et par oljekanner og et klissvått pledd. Alt sammen ting man kunne vente å finne i et hvilket som helst bagasjerom.

Det måtte være noe der som ville avsløre sannheten om det som hadde skjedd. Madeline ba så intenst at hun knapt trodde sine egne ører da Pontiff snakket igjen.

– Det var det hele.

– Hva? ropte hun. – Er det ingenting som kan fortelle oss hvor det ble av ham?

Pontiff trakk på skuldrene, åpenbart utilpass.

– Det ser dessverre ikke slik ut.

Hun klarte ikke å røre seg, men ble bare stående som fastnaglet mens Clay tørket tårene hennes med tommelen.

– Jeg beklager, Maddy.

Det hjalp ikke hva han sa. Hun hadde hatt så høye forventninger. Det kunne ikke være over allerede. I så fall visste hun jo ikke noe mer enn hun hadde gjort før bilen ble funnet. Hun ville bli sittende igjen med de samme spørsmålene og vissheten om at hun kanskje aldri ville få svar på dem.

– Det … Kulden fikk henne til å hakke tenner. – Det m … må da være noe mer der. Dere … dere ser ordentlig etter, ikke sant? Dere lar bilen … tørke helt, og så går dere gjennom den, centimeter for centimeter?

Pontiff nikket, men hun så at han ikke var spesielt optimistisk.

– Denne bilen har ligget under vann i snart tjue år, Maddy. Jeg liker ikke å si det, men det er ikke sikkert at den har noe mer å fortelle oss. Du er nødt til å forberede deg på det. Vi kommer som sagt til å sjekke den grundig, men …

Pontiff lot ordene bli hengende i luften.

– Åh, Maddy, sa Grace lavt.

Madeline svarte ikke. Hun ønsket å roe seg ned, av hensyn til familien. Dette var vanskelig nok for dem allerede, om ikke hun skulle få et sammenbrudd i tillegg. De hadde også gjennomgått mye. Selv hadde hun i det minste sluppet å bli anklaget for å ha drept faren. Likevel klarte hun ikke å beherske seg. Ikke denne gangen.

– Ikke kom med unnskyldninger før dere engang har prøvd. Finn … finn noe. Jeg vil vite hva som skjedde. Jeg må vite det. Hun tok Pontiff i armen. – Gjør jobben din!

Pontiff blunket overrasket, og Clay trakk henne raskt inntil seg.

– Maddy, slutt, hvisket han inn i øret hennes.

Hvis det hadde vært en annen som ba henne om å få de galopperende følelsene under kontroll, ville hun ikke ha klart det. Hun hadde imidlertid altfor stor respekt for Clay til at hun kunne la være å høre på ham. Hun presset ansiktet mot brystet hans og gråt som hun ikke hadde gjort siden hun var barn. Hun hulket så voldsomt at hele kroppen ristet. Clay holdt henne tett inntil seg.

– Det går bra, sa han lavt. – Det går bra.

– Du klemmer mannen som drepte ham, hvisket Joe.

– Hold kjeft, Joe, sa hun skarpt. Så kikket hun opp på Clay. Det var han som hadde tatt vare på hele familien i de vanskelige årene etter at faren hennes forsvant. Hun skulle gjerne ha unngått å utsette ham for ytterligere belastninger. Han ønsket jo bare å legge alt sammen bak seg og gå videre. Hvis bare hun kunne ha gjort det samme. Men det var umulig. Hun hadde prøvd. – Jeg beklager, Clay.

– Du har ingenting å beklage.

Hun snufset og trakk seg vekk fra ham.

– Jeg drar hjem nå, sa hun.

– Jeg ringer deg hvis vi finner noe, sa Pontiff.

Madeline gikk bort til bilen sin. Politiet sa alltid at de skulle fortsette å grave, fortsette å stille spørsmål, gå gjennom det gamle materialet på nytt. Men det var bare prat. De fant aldri frem til noe håndgripelig. De var uansett ikke interessert i å finne sannheten. Det eneste de var ute etter, var å få lagt skylden på Montgomery-familien, slik at Vincelliene kunne bli fornøyd. Den familien satt med den politiske makten i byen. Pontiff var jo på en måte en venn, men han kom til å bli utsatt for det samme presset som forgjengerne. Til syvende og sist ville han også gjøre som dem. Ingenting kom til å forandre seg.

Madeline var imidlertid ikke villig til å akseptere denne stillstanden lenger. Hun var nødt til å handle selv.

Og hun hadde en klar formening om hvor hun måtte begynne. Familien hennes kom imidlertid ikke til å like det, og hun visste heller ikke om det ville fungere.

2

Madeline lengtet etter å ringe til Kirk. Hun hadde ikke snakket med ham siden de gjorde det slutt. Hun måtte imidlertid unngå å ty til det trygge og velkjente, av gammel vane. Hun og Kirk kunne aldri bli lykkelige sammen i det lange løp. Hun ønsket seg barn, men det var han overhodet ikke interessert i. Han ville reise vekk fra Stillwater og se mer av verden, mens hun ville være i nærheten av familien og ta seg av avisen og hjemmet sitt. Det ville være bedre for dem begge om de ga slipp på hverandre og gikk videre hver for seg.

Selv om det var en riktig avgjørelse, førte den også til at hun plutselig følte seg forferdelig ensom. I dag hadde hun heller ikke vært på kontoret. Riktignok hadde hun ingen faste medarbeidere, men kontoret lå midt på Main Street, så det var alltid masse folk som stakk innom. Hun pleide å sette pris på å snakke med folk, og det var jo også nødvendig for å holde seg oppdatert om hva som foregikk i lokalsamfunnet. I dag orket hun imidlertid ikke å forholde seg til alle spørsmålene og de medfølende kommentarene som funnet av Cadillacen ville føre med seg.

Hun skammet seg litt over at hun gjemte seg på denne måten. Hvis det ikke hadde vært hennes egen far det handlet om, ville hun allerede ha produsert en artikkel og smelt den opp på forsiden av avisen. Dette ble imidlertid altfor nært for henne. I tillegg var hun følelsesmessig sliten etter dramatikken rundt drukningsulykken i steinbruddet.

Hun klarte ikke å skrive om det hun hadde opplevd i dag. Ikke ennå. Hun hadde strengt tatt ikke klart å gjøre noe som helst, bortsett fra å trave frem og tilbake og søke på Internett etter noen som kunne hjelpe henne.

Hun løftet katten Sophie ned på gulvet og la et pledd over skuldrene. Så gikk hun bort til vinduet. Det begynte å bli sent, men det regnet ennå. Herregud, så lei hun var av kulden og den konstante nedbøren. Alt var gjennomvått og luktet muggent.

Hun kikket bort på bilnøklene som lå på bordet ved siden av døren. Kanskje hun kunne ta en tur ut, besøke familien. Klokken i hallen fortalte henne imidlertid at det var for sent. Hun orket uansett ikke å besøke gården der Clay og Allie bodde. Det var der hun hadde vokst opp, og det var ikke mulig å dra ut dit uten å bli minnet om faren.

Nok en gang dukket bildet av den rustne og sølete Cadillacen opp i hodet hennes. Hun la hendene foran øynene, men likevel så hun for seg Pontiff som holdt opp farens kamera. Hun kunne høre knirkingen i metallet da de bendte opp døren, lyden av vannet som flommet ut av bilen. Pontiffs stemme som fortalte henne at det ikke var noe mer å finne.

Hun gikk inn på kjøkkenet og plukket opp listen over privatetterforskere som hun hadde skrevet ut fra nettet. Hun hadde forsøkt å ringe flere av dem tidligere, men alle sammen var enten opptatte eller uinteresserte i å reise til Stillwater. Noen av dem hadde imidlertid tipset henne om en mann ved navn Hunter Solozano. De påsto at han kunne finne hvem eller hva det skulle være, og at han ofte tok på seg vanskelige saker fordi han likte utfordringer. Da hun forsøkte å ringe nummeret de hadde gitt henne, kom hun imidlertid bare til en telefonsvarer.

Hun sukket og plukket opp telefonen for å prøve mr Solozano en gang til. Klokken var riktignok over midnatt, men det orket hun ikke å bry seg om. Nummeret gikk sikkert til en kontortelefon, så det spilte neppe noen rolle uansett. Hun kunne i det minste legge igjen en beskjed.

Hun skvatt til da det svarte på første ring.

– For satan, Antoinette, du har da allerede fått det du har krav på!

Madeline ble litt forfjamset av denne uventede åpningshilsenen.

– Og hvis dette ikke er Antoinette? sa hun prøvende.

Det ble stille i den andre enden.

– Det kommer litt an på, sa han etter en stund. – Hvem er du, og hva vil du?

– Det kommer også an på, svarte hun. – Er du Hunter Solozano?

– Ja.

– Og er du like god som folk påstår?

– Bedre, sa han og humret lavt. – I hvert fall hvis det er sex du tenker på.

Hun burde ha sett den komme. Hun kremtet og kjente at hun var både irritert og litt forlegen.

– Jeg snakker om de profesjonelle ferdighetene dine.

– Dette er altså en jobbsamtale.

– Ja.

– Klokken halv elleve på kvelden.

Hun hadde lurt litt hvor han holdt til da hun så retningsnummeret. Heldigvis var han åpenbart vest for henne, så det var tidligere på kvelden hos ham. Hadde han vært øst for henne, ville han ha hatt adskillig større grunn til misnøye.

– Det høres da ut som om du er våken, sa hun.

– Takket være deg og ekskona mi. Som du kanskje skjønner, plasserer ikke det deg i et spesielt godt selskap.

– Jeg antok at det var en kontortelefon jeg ringte til, sa hun for å forsvare seg selv.

– Du regnet med andre ord ikke med at noen skulle svare. Flott. Det betyr at dette kan vente til i morgen.

– Nei! ropte hun før han rakk å legge på. – Er du ikke interessert i nye oppdrag?

– Jeg har allerede flere oppdrag enn jeg er i stand til å ta meg av.

Det lød ikke spesielt oppmuntrende. Han virket heller ikke spesielt sympatisk, men hun hadde jo hørt så mye positivt om ham. Hun ville ikke legge på nå som hun først hadde fått tak i ham.

– Jeg har en utfordring til deg, sa hun.

– Jeg er trøtt og har lyst til å legge meg. Men takk for at du ringte.

– Kan du i det minste skrive ned nummeret mitt? Kanskje du kan ringe meg i morgen?

Det ble stille en lang stund.

– Hallo? sa hun prøvende.

– Jeg kan sette deg i kontakt med en ung mann som jeg samarbeider med.

– Er denne unge mannen dyktig? spurte hun. Det kunne i hvert fall tenkes at han var lettere å snakke med.

– Han jobbet for meg en liten stund, primært med databasesøk. Nå har han fått sin egen bevilling som privatetterforsker. Han har ikke så mye erfaring, men han er veldig sulten på oppdrag og lærer veldig raskt.

Lærer?

– Nei! Jeg trenger en som virkelig vet hva han holder på med.

– Jeg vet ikke hva jeg skal si, mrs …

– Barker. Men jeg har aldri vært gift. Du kan kalle meg Madeline.

– Miss Barker. Jeg vet ikke om jeg har uttrykt meg klart nok, men jeg er altså ikke interessert. Etter aksenten din å dømme, befinner du deg i tillegg i den andre enden av landet.

– Jeg bor i Stillwater i Mississippi. Og du?

– LA. Og her trives jeg utmerket.

– Jeg betaler godt.

Hun rynket pannen mens hun så for seg den siste kontoutskriften. Hun tjente bare så vidt nok til å holde seg selv og avisen gående. Hvordan skulle hun klare denne utgiften?

– Jeg foreslår at du kontakter noen lokalt, sa han.

– Men jeg har jo ikke engang fortalt deg hva det gjelder, sa hun og kjente at hun begynte å bli desperat.

– La meg gjette. Du vil at jeg skal drepe den skumle dragen som holder deg våken om natten.

Hun var trøtt, og nervene hennes var temmelig tynnslitte. Det hadde hun åpenbart ikke klart å skjule.

– Er det ikke det de fleste klientene dine ønsker?

– Jeg jobber som regel med folk som er ute etter å få mest mulig penger ut av et skilsmisseoppgjør eller som trenger hjelp til å inndrive gammel gjeld. Det handler mer om grådighet enn om skumle drager. Passer du inn i en av disse kategoriene, miss Barker?

– Nei, men … Hun måtte ta seg sammen for å beherske seg. Måten han avviste henne på, begynte å irritere henne. – Du har altså blitt makelig anlagt? Du tar bare på deg de enkle sakene?

– Jeg tar på meg saker som passer meg, saker som ikke er så langt unna. Dessuten tviler jeg på at du har råd til å engasjere meg.

– Hva får deg til å tro det?

– Det skyldes kanskje aksenten.

Hun måpte.

– Det … det er diskriminering, freste hun.

– Det var du som ringte meg. Du er velkommen til å legge på når du måtte ønske.

Hun rettet seg opp. Det var like før hun ba ham om å dra til helvete, men hun var redd for at hun ikke ville klare å finne noen andre. Og hvis hun skulle tro på det hun hadde blitt fortalt, kom hun i hvert fall ikke til å finne noen som var bedre.

– Jeg trenger deg, sa hun. – Jeg trenger din hjelp.

Hun hørte at han bannet lavt, men han la ikke på.

– Hva leter du etter? sa han. Resignasjonen i stemmen hans gjorde henne håpefull.

– Et menneske.

– Hvem?

– Faren min.

Hun sa ikke noe om at han hadde vært forsvunnet i nitten år. Det var nok best å vente litt med å avsløre alle utfordringene.

– Hvor tror du at det har blitt av ham?

I alle disse årene hadde hun klamret seg til håpet om en dag å få møte ham igjen. Helt til de fant Cadillacen.

– Jeg er ganske sikker på at han er død.

– Fordi …

Hun trakk pusten dypt.

– Det er … veldig lenge siden han forsvant.

– Hvor lenge?

– Nitten år.

– Nesten tjue år? Er du ikke litt sent ute her, miss Barker?

Det bebreidende tonefallet fikk halsen hennes til å snøre seg sammen.

– Jeg har gjort alt jeg har kunnet, klarte hun å presse frem. Det var sant. Hun hadde til og med gått over streken ved et par anledninger. Da hun brøt seg inn i Jed Fowlers verksted. Da hun betalte betjent Hendricks for å skremme Allie slik at hun skulle tro at det fremdeles fantes en farlig gjerningsmann der ute.

– Og hva har du funnet ut?

Veldig lite. Dette var ikke et mysterium hun var i stand til å løse. Det var heller ikke politiet i Stillwater. Mr Solozano hadde rett. Hun burde ha engasjert en privatetterforsker for lenge siden.

– Ikke nok.

– Hvem hadde mest å vinne på at han døde?

– Det er ikke så enkelt. Stemoren min arvet gården, men hun ville aldri kunnet gjøre noen noe vondt.

– Hvem andre er involvert?

– Jed Fowler. Han er en eldre mann som reparerte traktoren på gården vår den kvelden faren min forsvant. Han kan virke litt … underlig. En yngre gutt, Mike Metzger, som sitter i fengsel på grunn av en narkotikaforbrytelse. Jeg aner ikke om noen av dem har noe med saken å gjøre. Det er det jeg vil at du skal finne ut.

– For meg høres dette ut som en drapsetterforskning. Du bør kontakte politiet.

Den manglende medfølelsen hans fikk henne til å reise bust. Han burde skjønne at hun allerede hadde prøvd politiet. Men han brydde seg ikke. Han ville ikke bli innblandet i dette. Hunter Solozano var kanskje en dyktig etterforsker, men han var også den mest ufølsomme dusten hun noen gang hadde støtt på.

– Glem det. Jeg beklager at jeg forstyrret deg. Du kan … du kan bare fortsette å krangle med ekskona di. Jeg håper forresten at hun vinner, la hun til og slengte på telefonrøret.

*

Antoinette hadde allerede vunnet. Hunter la fra seg mobilen. Madeline Barker hadde gitt ham som fortjent. Han hadde nærmest bedt om det, for satan. Han hadde gjort alt for å provosere henne. Etter de opprivende samtalene med ekskona og datteren hadde han lengtet etter en kamp han var i stand til å vinne.

Likevel følte han seg ikke noe bedre. Heller verre.

Flimringen fra TV-skjermen var den eneste lyskilden i rommet. Vanligvis trivdes han i mørket, men ikke i kveld. Han reiste seg og dro fingrene gjennom håret. Så satte han seg igjen.

Han måtte bare glemme det Maria hadde sagt. Det var moren hennes som hadde giret henne opp, som vanlig.

Men han klarte ikke å glemme det. Det gjorde altfor vondt. Det kjentes som om han hadde et åpent sår i brystet, og der hadde datteren hans stukket den lille hånden sin inn og klemt hjertet hans sammen. Nådeløst.

Miss Barker hadde virkelig valgt et utrolig dårlig tidspunkt å ringe på. Merkelig nok hadde han likevel oppfattet desperasjonen i stemmen hennes.

– Miss Barker er ikke mitt problem, sa han høyt. Datteren var derimot hans problem. Mer nøyaktig besto problemet i at moren hennes hadde satt datteren opp mot ham. Han betalte adskillig mer enn han trengte i barnebidrag, men det var likevel ikke nok til å gjøre Antoinette fornøyd. Han tvilte på om datteren overhodet fikk noen glede av de ekstra pengene han sendte. Sist han hadde sett Antoinette, hadde hun hatt ny nese og hadde forstørret brystene så voldsomt at hun så ut som en pornostjerne. Selv om han ikke var gift med henne lenger, ble han ille berørt av pengebruken hennes og de anstrengte forsøkene på å menge seg med byens kjendiser og rikfolk. Oppførselen hennes måtte være dobbelt så pinlig for datteren deres. Hvor mange alenemødre hadde pupper på størrelse med vannmeloner?

Det var imidlertid først etter skilsmissen at Antoinette hadde blitt så opphengt i plastisk kirurgi, designerklær og kjendiser.

Hvordan hadde han klart å rote det til sånn? Hvis han bare hadde kunnet gå tilbake og gjøre om på det som hadde skjedd. Men det var for sent. Og nå brukte Antoinette barnet deres til å presse stadig mer penger ut av ham, samtidig som hun overfor datteren fremstilte ham som djevelen selv. Alle Marias problemer var hans skyld.

Blikket hans landet på bildet av den tolv år gamle datteren. Fotografiet sto i den tomme hyllen over TV-en og var omtrent det eneste dekorative elementet som var igjen i huset. Antoinette hadde tømt hjemmet deres fullstendig da hun flyttet ut for litt over et år siden.

Maria så alvorlig tilbake på ham. Han så for seg hvordan skolefotografen hadde forsøkt å få henne til å smile. Men hva hadde vel hun å smile for?

Med ett kjente han at han hadde lyst på en drink. Behovet slo innover ham som en av bølgene nede på stranden. Han følte seg splittet mellom lengselen etter den trøstende alkoholen og vissheten om hva som kom etterpå. Han ba jo ikke om så mye. Bare en kveld hvor han kunne få lov til å glemme. Så var det tilbake til vannvogna igjen. Nå var det verre enn noen gang. Datteren hans hadde aldri kommet med så harde utsagn som i kveld. Hun hadde bedt ham om å la dem være i fred. Hun sa at han gjorde alt verre for dem. Hun ville ikke ha noe med ham å gjøre. Alt var hans skyld.

Han krympet seg idet minnene strømmet på igjen. Så plukket han opp nøklene og lommeboken. Hvis han skulle drikke, måtte han ut. Han hadde vært edru i seks måneder og hadde ikke en dråpe alkohol i huset.

Han stoppet ved døren. Det kjentes som om Maria fulgte ham med blikket. Hun så anklagende på ham. Fortalte ham at han var akkurat det moren hadde fortalt henne. En fyllik.

Han bet tennene sammen og kjempet imot behovet som truet med å ta overhånd. Han skulle nedkjempe trangen til å drikke. Om ikke annet så for å bevise at Antoinette tok feil.

Han gikk bort til sofaen igjen og plukket opp gitaren. Alkoholen hadde vært det eneste som hjalp mot irritasjonen og misnøyen han hadde opplevd hver eneste dag mens han var gift. Det var også alkoholen som hadde fått ham til å begå den ene feilen han hadde lovet seg selv at han aldri skulle begå. Han hadde endt opp i naboens seng, og det hadde vært slutten på ekteskapet hans.

Vanligvis pleide han å slappe av bedre når han spilte noen melodier på gitaren, men i dag var det ingenting som klarte å trenge gjennom frustrasjonen. Antoinette hadde lovet ham at han skulle få ta med Maria på ferie til Hawaii neste uke. Han hadde planlagt reisen i to måneder. Så hadde Maria ringt og sagt at hun ikke ville være med.

Det sved i halsen og øynene. Anstrengelsen ved undertrykke reaksjonene i kroppen fikk musklene til å verke. I et forsøk på å tenke på noe annet enn hvordan datteren hadde avvist ham, gikk han gjennom samtalen med damen som hadde ringt fra sørstatene. Hun lette etter noen. Etter faren sin.

Hunter sukket. Maria ville ikke ha faren sin. De bodde bare noen kilometer fra hverandre, men hun nektet å møte ham. Noe som selvfølgelig gledet Antoinette enormt. Hun hatet ham. Fordi han egentlig aldri hadde elsket henne.

Slutt! Han måtte tenke på noe annet.

Madeline Barkers stemme dukket opp i hodet hans igjen. Hun hadde reagert kraftig da han kom med den nedsettende kommentaren om sørstatene. Han la fra seg gitaren og rynket pannen. Riktignok sto ikke Mississippi øverst på listen over steder han hadde lyst til å besøke, men han visste hvordan det var å ha et sterkt behov for noe. Dessuten hadde han da ingenting som holdt ham igjen her? Han satt alene i et tomt hus, med bare gitaren til selskap, og han jobbet dag og natt slik at han ikke skulle sprekke og begynne å drikke igjen.

Livet hans hadde blitt ubeskrivelig patetisk. Han elsket California og hadde bodd her hele livet, men nå hørtes det hele tiden ut som om bølgene mot stranden bare hvisket navnet til datteren hans. Maria …

Han hadde oppført seg som en idiot, og derfor hadde han mistet henne. Han hadde selv gitt Antoinette de redskapene hun trengte for å sverte ham ytterligere i datterens øyne. Kanskje det var på tide å la det ligge en stund. Han ville ikke tvinge datteren til å møte ham. Han ønsket ikke å gjøre henne enda mer ulykkelig. Hun hadde bedt ham om å holde seg unna. Kanskje det var nettopp det han burde gjøre, i hvert fall for en stund. Det hjalp uansett ikke å bli sittende her til han gikk fra vettet. Det var også helt uaktuelt å dra til Hawaii alene. Det ville neppe ha gått mer enn en dag før han oppsøkte den nærmeste puben.

– Helvete heller, mumlet han og slo på lyset for å finne frem igjen nummeret til Madeline Barker.

*

Madeline løftet hodet og glippet med øynene. Hvor kom den skarpe ringelyden fra? Kunne det være morgen allerede?

Hun var stiv og øm i kroppen, og da hun kikket bort på klokken, skjønte hun hvorfor. Den var bare ett. Hun kunne ikke ha sovet i mer enn tjue minutter, og det hjalp heller ikke at hun hadde sovnet bøyd over skrivebordet. Hun famlet etter telefonen.

– Hallo? mumlet hun.

– Miss Barker?

– Ja?

– Dette er Hunter Solozano.

Hun spratt opp så raskt at hun et øyeblikk holdt på å miste balansen.

– Hva lurte du på, mr Solozano?

– Hvilken flyplass er det best å dra til?

– Hvis … Kommer du? Hit?

– Var det ikke det du ville?

– Jo, men … Hun kjente at det kriblet i nakken. – Vi har jo ikke snakket om … de praktiske detaljene.

– Jeg tar tusen dollar per dag, pluss det som trengs for å dekke de løpende utgiftene.

Tusen dollar per dag! Hun la hånden over munnen.

– Du sa at du ikke hadde problemer med å betale, fortsatte han. – Er det fremdeles riktig?

Han kostet en formue, mer enn hun hadde regnet med. Det hadde hun imidlertid ikke tenkt å røpe for ham. Ikke etter det han hadde sagt tidligere. Han mente åpenbart at hun bodde langt utenfor folkeskikken, men hun aktet ikke å la ham tro at hun var en fattig bondeknøl.

– Selvfølgelig. Det er ikke noe problem, løy hun.

– Flott. Jeg må be om å få de første fem tusen som forskudd.

Hun bet seg i leppen. Det beløpet var alene nok til å tømme kontoen hennes. Hun elsket avisen sin, men den var ikke akkurat noe å bli rik av.

– Hvor lenge tror du at etterforskningen kommer til å vare?

– Jeg aner ikke. Hvor viktig er det for deg å finne faren din?

Hun krympet seg mens hun tenkte på hvilke økonomiske konsekvenser dette ville få. Hvis mr Solozano ble værende en måned, ville det koste henne over tjue tusen dollar. Selv om hun trakk fra helgene.

Men dette var jo den siste utveien hun hadde igjen.

– Det er viktigere enn noe annet.

– Greit. Jeg kommer på torsdag.

Hun svelget.

– Så snart?

– Du har flaks. Jeg hadde planlagt å dra på ferie, men det ble ikke noe av.

Flaks? En flaks som kostet henne tusen dollar per dag, pluss ekstrautgifter?

– Hm … Bare for å ha det klart, hva nøyaktig omfatter dekning av ekstrautgifter? Flybillett og hotell?

– Pluss leiebil, mat, eventuelle tester av tekniske spor, den typen ting.

– Jeg skjønner.

Det kunne bli en lang liste.

– Reserverer du hotellrom, eller skal jeg gjøre det? spurte han.

Madeline tørket hendene på buksene. Hun hadde plutselig blitt veldig svett i håndflatene.

– Jeg lurte bare på om … jeg mener, jeg tenkte kanskje …

– Ja?

– Er det noen mulighet for at vi kan se på noen enklere løsninger her?

– Enklere løsninger? gjentok han med et mistenksomt tonefall.

– Jeg har et gjestehus. Jeg tenkte at du kanskje kunne bo der. Du kommer ikke til å bli forstyrret. Jeg bor alene.

– Og hva med bil?

– Du kan bruke min.

– Og hva skal du kjøre?

– Jeg kan låne en bil fra gården til stebroren min. Han har alltid noen ekstra biler stående.

Det virket ikke som om Hunter hadde noe imot denne løsningen.

– Greit. Betyr det at du henter meg på flyplassen?

Hvis hun hentet ham, ville de kunne snakke sammen på veien. På den måten ville han kunne starte undersøkelsene med en gang de var tilbake i Stillwater. Dessuten ville hun spare penger på den måten. Det var kanskje ikke så dumt, siden hun jo ikke kunne vite om det ville komme noe ut av dette. Ville han finne det alle andre hadde oversett? Eller ville han vise seg å være like ubrukelig som politiet?

Kom hun til å gå konkurs for ingenting? På grunn av en lengsel som aldri ville kunne bli tilfredsstilt?

– Miss Barker?

Hun svelget.

– Jeg skal hente deg. Det er best om du flyr til Nashville.

– Greit. Jeg ringer deg i morgen, når jeg har ordnet med flybilletten.

– Flott.

Hun forsøkte å opptre like forretningsmessig som ham, men da hun hadde lagt på, ble hun bare stående og stirre på telefonen.

– Hva har jeg gjort? hvisket hun.