Omtale av Susan Wiggs’ romaner

«Dette er den perfekte strandlektyre.»

– New York Times bestselgerforfatter Debbie Macomber

om Sommer ved sjøen

«Wiggs er en av våre beste forfattere av kjærlighetsromaner. Det er kanskje fordi hun vet hvordan hun skal få frem følelser på bokstavelig talt hver eneste side i hver eneste bok.»

– SalemStatesman-Journal

«Med mesterlig letthet presenterer Wiggs kompliserte, levende personer på sin idylliske småbyscene, setter i gang et forfriskende,

troverdig kjærlighetseventyr, løser gamle saker og finner til og med

plass til et lite mysterium.»

– Publishers Weekly om Huset ved Willow Lake

«Empatiske hovedpersoner, interessante bipersoner,

velskrevne tilbakeblikk og herlige oppskrifter gir denne rørende,

komplekse romantiske fortellingen ekstra dybde.»

– Library Journal om Huset ved Willow Lake

«Wiggs’ ukompliserte fortellinger er fulle av livserfaring, øyeblikk som får deg til å nikke gjenkjennende, og personer som leserne lett kan forholde seg til. Klok og vidunderlig, Wiggs’ nyeste glitrer.»

– Publishers Weekly om Bryllup ved Willow Lake

«Susan Wiggs skriver med stor sikkerhet, humor og medfølelse om søstre, barn og livets vidunderlige og hjerteskjærende prøvelser,

og om hvor mye bedre det er å gå gjennom dem sammen.»

– New York Times bestselgerforfatter Luanne Rice

«En modig, morsom og gripende roman

som oppfyller enhver kvinnes drømmer.»

– Christina Dodd

SUSAN WIGGS

Sommer ved sjøen

OVERSATT AV Mariann Sævold

Kjære leser!

Jeg håper du likte dette besøket i den oppdiktete kystbyen Winslow. Jeg tilstår at jeg la på meg noen få kilo mens jeg laget og prøvde ut de originale oppskriftene her. De er innhentet og omarbeidet fra mange kilder, og Deborah Meles vidunderlige nettsted, www.italianfoodforever.com var spesielt inspirerende. Noen aldeles utmerkete oppskrifter ble til slutt ikke med i boken, så dem vil du finne på hjemmesiden min. Da jeg holdt på med disse herlige forundersøkelsene, ble jeg minnet på noe Rosa alltid har visst. En av livets enkleste gleder er å lage deilig mat som ikke trenger noe spesielt tilbehør, annet enn venner og familie som samles.

Kos deg med boken (og maten)!

Susan Wiggs

Til minne om Trixie, kjær kamerat, trofast venn

FORFATTERENS TAKK

Som alltid vil jeg gjerne takke min tålmodige kritikerflokk: Rose Marie, Anjali, Kate, Lois, P.J., Susan, Krysteen og Sheila, for deres talent, klokskap og mot til å smake på en rekke kulinariske eksperimenter.

Jeg er dypt takknemlig overfor min agent, venn og forkjemper Meg Ruley, og Martha Keenan og Dianne Moggy hos MIRA Books. Molto grazie til Mike Sharpe hos Four Swallows Restaurant på Bainbridge Island, Washington, for at han svarte så tålmodig på mine mange spørsmål. Og til slutt en meget spesiell takk til min onkel Tommy, som ikke aner hvorfor jeg takker ham: Du har aldri hørt lyden av stemmen min, men jeg har alltid elsket, beundret og respektert deg.

DEL 1

Antipasto:

Det italienske ordet for en liten forrett servert før et måltid. Dette er retter som skal skjerpe appetitten, ikke stille den. Antipasto betyr bokstavelig talt «før måltidet». Mamma pleide å si at det var antibråkretten for brødrene mine, Robert og Sal, som pleide å bli så opptatt av å stappe i seg at de glemte å mase om at de var sultne.

Caponata:

Denne retten smaker utmerket og tar seg meget godt ut på et salatblad, ikke fordi Robert og Sal noensinne brydde seg en døyt om hvordan det tok seg ut. Retten er til og med kalorifattig. Ikke at gutter bryr seg om det heller. Server dette som en tradisjonell forrett sammen med et godt, sprøtt italiensk brød og et glass kald Pinot Grigio.

Skrell en aubergine og skjær den i terninger, strø på salt, legg den i et dørslag og la den tørke i minst en halv time. Så varmer du opp en stekepanne og har i ¼ kopp olivenolje, en liten opphakket løk og en opphakket selleristilk. Tilsett auberginen og la det surre. Til slutt tilsetter du tre opphakkede tomater, tre finhakkete ansjoser, en klype sukker, ¼ kopp vineddik og en skje med kapers. Hvis familien din liker oliven, tilsetter du noen slike også, sammen med en klype kajennepepper. La det surre i ti minutter. Deretter kjøler du det ned og lagrer det over natten i en glassbeholder. For å få en glattere konsistens, kan du kjøre blandingen i foodprosessoren, men ikke overdriv. Ting som er altfor mye jevnet, mister karakter.

KAPITTEL 1

Rosa Capoletti visste at dette var kvelden. Jason Aspoll kom til å fri. Rammen var perfekt – en stjerneklar sommerkveld, en elegant restaurant ved sjøen, lyden av krystall og sølvtøy som klirret svakt over lavmælt samtale. Fredagskveldtrioen spilte Lovetown på Jasons forespørsel, og noen få svermeriske par danset tett til den nostalgiske melodien.

Skinnet fra vokslysene flakket over de halvtomme champagneglassene deres og lyste opp Jasons bedårende nervøse ansikt. Han svettet litt, og blikket hans beveget seg engstelig frem og tilbake. Rosa kunne se at han virkelig ønsket at dette skulle bli helt riktig.

Hun lurte på om han vurderte om han burde strekke seg over bordet, om han skulle gå ned på et kne, eller om det var altfor tilgjort.

Gjør det, Jason, hadde hun lyst til å si til ham. Ingenting er altfor tilgjort når det er ekte kjærlighet.

Hun visste også at ringen lå i en svart fløyelseske i innerlommen på jakken, rett ved det hamrende hjertet hans.

Kom igjen, Jason, tenkte hun. Ikke vær redd.

Og da, akkurat idet hun begynte å bli redd for at han skulle feige ut, gjorde han det. Han gikk ned på et kne.

Noen få av de nærmeste middagsgjestene flyttet på seg i stolene og kikket vennlig på dem. Rosa holdt pusten da hånden hans snek seg inn i jakken.

Musikken bruste. Han tok esken ut av lommen, og hun så munnen hans forme ordene: Vil du gifte deg med meg?

Han holdt frem esken med ringen, åpnet den og avslørte den dyrebare gaven. Hånden hans skalv litt. Han var fremdeles ikke helt sikker på om hun ville ha ham.

Dumme mann, tenkte Rosa. Visste han ikke at svaret kom til å bli …

– Bord sju sendte tilbake risottoen, sa Leo, hovmesteren, og holdt en tykk porselensskål foran Rosa.

– Herregud, Leo, sa hun og la hodet på skakke for å se forbi ham. – Kan du ikke se at jeg er opptatt her? Hun skjøv ham til side akkurat tidsnok til å se sin beste venninne, Linda Lipschitz, reise seg fra bordet og slå armene om Jason.

– Ja, sa Linda, selv om Rosa måtte lese på leppene hennes gjennom rommet. – Ja, selvfølgelig.

Det er jenta si, tenkte Rosa med tårer i øynene.

Leo fulgte blikket hennes mot paret som omfavnet hverandre. – Søtt, sa han. – Men hva med risottoen min?

– Ta den med tilbake til kjøkkenet, sa Rosa. – Jeg visste at det med mangochutneyen var en dårlig idé uansett, og det kan du si til Butch. Hun lot Leo ta seg av problemet og gikk tvers gjennom spisesalen. Linda smilte og gråt om hverandre. Jason så helt lykksalig ut, og kanskje matt av lettelse.

– Rosa, du vil ikke tro hva som nettopp har skjedd, sa Linda.

Rosa tørket øynene. – Jeg tror jeg kan gjette det.

Linda strakte ut hånden og viste frem en glitrende diamantring i gull.

– Å, vennen min. Rosa klemte Linda og ga Jason et kyss på kinnet. – Gratulerer, begge to, sa hun. – Jeg er så glad for deres skyld.

Hun hadde hjulpet Jason med å velge ringen og fortalt ham hvilken størrelse Linda brukte. Hun hadde valgt musikken og menyen og bestilt Lindas yndlingsblomster til bordet. De hadde skapt en helt perfekt ramme rundt det hele. Rosa var flink til slike ting – til å forme settingen rundt de mest spesielle øyeblikkene i folks liv.

Andre folks liv.

Linda bablet i vei og la allerede planer. – Vi skal kjøre bort for å treffe Jasons familie på søndag, og så skal vi samle alle for å bestemme en dato.

– Ta det med ro, vennen min, lo Rosa. – Hva om du tar en dans med din forlovede?

Linda snudde seg mot Jason med strålende øyne. – Min forlovede. Herregud, jeg elsker lyden av akkurat det.

Rosa ga paret en vennlig dytt mot dansegulvet. Idet Jason trakk Linda inn i armene sine, kikket han over skulderen hennes og formet en lydløs takk med munnen til Rosa. Hun vinket, tørket øynene igjen og satte kursen mot kjøkkenet. Tilbake til jobben.

Hun smilte idet hun gikk over den sklisikre matten og inn på kjøkkenet gjennom svingdørene. Rolig eleganse ble byttet ut med kontrollert kaos. Sterke lamper og flammende griller lyste opp rekken med kjøkkenassistenter, kokker og assisterende kjøkkensjef som fløy frem og tilbake mellom disker av rustfritt stål. Kelnere sto og trippet mens de sjekket bestillinger, før de gikk gjennom de lydtette dørene som beskyttet stillheten i spisesalen mot mannfolkbrøl og klirrende tallerkener.

Den voldsomme energien på kjøkkenet ble drevet av testosteron, men Rosa visste hvordan hun skulle holde stand. Hun gikk spissrotgang mellom forklekledde menn med digre kniver eller kar med kokende vann som snodde seg rundt hverandre i kveldsballetten sin. En sprut fra en slange brølte mot oppvaskkummen, og brennvarm trekk fra Imperial-grillen strømmet opp som pusten fra en drage med sin temperatur på nøyaktig 543°C.

– Vent, sa hun idet en kjøkkenassistent gikk forbi med en entrecôte som var blitt rikelig overdrysset med biter av rød, grønn og gul paprika.

– Hva? Assistenten, en nyansatt fra Newport, stanset ved disken.

– Vi pynter ikke biffene her.

– Unnskyld?

– Dette er førsteklasses kjøtt. Server den uten pynten.

– Jeg skal huske det, sa han og satte tallerkenen på disken slik at en kelner kunne hente den.

Hun stilte seg foran ham. – Gå tilbake og legg biffen over på en annen tallerken, er du snill. Uten pynt.

– Men …

Rosa glodde hardt på ham. Ikke gi deg, sa hun til seg selv. Ikke blunk.

– Greit, sa han og skulte idet han gikk tilbake til anretningen.

– Nå? spurte Lorenzo «Butch» Buchello. Den fantastiske italienske kokekunsten hans lokket kunder så langt borte fra som New York og Boston til restauranten.

– Jepp. Rosa gliste og valgte ut en sagtannet kniv fra knivsamlingen som var festet til en stålholder på veggen. – Gikk ned på kne og alt mulig.

Ingen av dem sluttet å jobbe mens de pratet. Han laget dessert mens hun stablet opp luftig, hvitt bondebrød i kurver.

– Bra for dem, sa Butch.

– De er så forelsket, sa Rosa. – Jeg klarte ikke si et ord da jeg så på dem.

– Den evig uhelbredelige romantiker, sa Butch og sprøytet sjokoladesaus rundt vannbakkelsene.

– Ha, det finnes en kur for det, brøt Shelly Warren inn idet hun feide forbi dem for å hente bestillingen sin.

– Det kalles ekteskap, sa Rosa.

Shelly ga henne en high five. Hun hadde vært gift i ti år og påsto at kveldsjobben hennes som servitør var en flukt fra endeløse timer med glaning på Golf-kanalen.

– Hei, ikke avvis tanken helt før du har prøvd det, Rosa, sa Butch. – Hva med den fyren du gikk ut med, Dean et eller annet?

– Å, han ønsket faktisk å gifte seg, forklarte hun.

Øynene til Butch lyste opp. – Hei! Vel, der ser du …

– Bare ikke med meg.

Ansiktet hans falt sammen. – Beklager. Jeg visste ikke det.

– Det er greit. Han går inn i en lang og ærverdig rekke med friere som ikke passet.

– Jeg begynner å se et mønster her, sa Butch. Han brukte en trådvisp til å vispe sammen eggekrem og Marsala i en skål for å lage en porsjon med sin berømte zabaglione. – Du jager dem av gårde, og så sier du at de ikke passet.

Hun gjorde seg ferdig med brødkurvene. – Ikke i kveld, Butch. Dette er Lindas øyeblikk. Send inn en tiramisu og gratuler dem.

Hun satte kursen tilbake til spisesalen og gikk bort til den lille skranken som lå midt imot hovedinngangen. Det var en perfekt fredagskveld på Celesta’s-by-the-Sea. Alle bordene i spisesalen hadde utsikt til det endeløse havet, og de var pyntet med friske blomster, hvite duker, elegant porselen og bestikk.

Det var et slikt sted hun pleide å drømme om den gangen dette var en nedslitt pizzakneipe. Flere par danset til den jevne rytmen i en rolig bluesmelodi. Trommeslagerens dempete cymbaler dirret med en sensuell gjenklang. Ute på terrassen sto folk og lyttet til bølgene og så på stjernene. De siste tre årene var Celesta’s blitt stemt frem som Det beste stedet å fri på av magasinet Coast, og denne kvelden var et perfekt eksempel på stedets sjarm – havbrisen, sanden og bølgene var et naturlig bakteppe for den prisbelønte spisesalen.

– Gråt du? spurte Vince idet han stilte seg ved siden av henne. De hadde kjent hverandre siden barndommen, hun, Vince og Linda. De hadde gått på skolen sammen og vært uatskillelige. Nå var han den flotteste restaurantverten i South County. Han var høy og slank og ulastelig antrukket i Armani-dress og Gucci-sko. Øynene hans, som var omgitt av mørke øyevipper, ble fremhevet av briller uten innfatning.

– Selvfølgelig gråt jeg, sa Rosa. – Gjorde ikke du?

– Kanskje, innrømmet han med et kjærlig smil i retning Linda. – Litt. Jeg elsker å se henne så lykkelig.

– Ja. Jeg også.

– Da er det bare én igjen, sa han.

Hun himlet med øynene. – Ikke du også.

– Har Butch allerede vært på deg?

– Hva er det dere to driver med? Ligger dere våkne om nettene og diskuterer kjærlighetslivet mitt?

– Nei, vennen min. Mangelen på kjærlighetsliv.

– Gi meg en sjanse, er du snill. Samtidig som hun snakket, smilte hun til fire personer som kom ut fra restauranten. Hun og Vince hadde perfeksjonert kunsten å småkrangle samtidig som det så som de hadde det hyggelig.

– Dere er hjertelig velkommen tilbake, sa Vince. Uttrykket hans var så vennlig at de to kvinnene snudde seg for å se på ham igjen. Han tittet ned på PC-skjermen under topplaten på skranken og så på regningen deres. – Tre flasker med Antinori.

Rosa sukket henrykt. – Av og til elsker jeg denne jobben.

– Du elsker alltid denne jobben. Altfor høyt, hvis du spør meg.

– Du er ikke psykoanalytikeren min, Vince.

– Ringrazi il cielo, mumlet han. – Du kunne aldri ha betalt meg nok.

– Hei.

– Tuller bare, sa han. – God natt, folkens, sa han til tre gjester på vei ut. – Tusen takk for at dere kom.

Rosa tok et overblikk over spisestedet sitt med voldsom, men trett stolthet. Celesta’s-by-the-Sea var stedet folk kom til for å bli forelsket. Det var også Rosas eget følelsesmessige landskap; det fylte dagene og ukene og årene hennes. Hun hadde lagt alle sine krefter i restauranten og skapt et sted der folk feiret de viktigste hendelsene i livene sine – forlovelser, eksamener, bar mitzvaher, jubileer, forfremmelser. De kom for å unnslippe hverdagens slit og strev uten å ane at hver eneste lille detalj der, helt fra de alabasthvite lampeskjermene til de importerte stoltrekkene, var blitt uttenkt for å skape en atmosfære av luksus og komfort, bare for dem.

Rosa visste at denne omtanken for detaljer, sammen med det makeløse kjøkkenet til Butch, hadde gjort restauranten hennes til en av de beste i hele fylket, kanskje i hele delstaten. Midtpunktet i restauranten var en bardisk i hamret stål med riflete kanter formet som bølger. Bardisken, som hun hadde bestilt hos en lokal håndverker, hadde en bakgrunn av blått lys som kom nedenfra. Midt på disken var det en konkylie. Lyset flakket over og gjennom vindingene og hulrommene i den. Folk ble tiltrukket av det mystiske fargespillet og spurte ofte hvor den kom fra og om den var ekte. Rosa visste svaret, men hun fortalte det aldri.

Hun kikket diskret på klokken på PC-skjermen. Ingen av kelnerne brukte armbåndsur, og det var ingen klokker å se. Folk som slappet av her, skulle ikke legge merke til at tiden gikk. Men den lille PC-skjermen viste ti. Hun ventet ikke så mange flere gjester i kveld, kanskje bortsett fra i baren.

Hun kunne se med et raskt blikk at kveldens inntjening ville bli skyhøy. – Jeg er så glad for at det er blitt sommer, sa hun til Vince.

– Du vet at for normale mennesker betyr sommer ferietid. For oss betyr det at livene våre tilhører Celesta’s.

– Dette er normalt. Hardt arbeid hadde aldri plaget Rosa. Det fantes ikke så mye i livet hennes utenom restauranten, og hun hadde overbevist seg selv om at hun likte det slik. Hun hadde selvfølgelig faren, som var like selvstendig som alltid, selv om han var sekstifem, samtidig som han anklaget henne for å bekymre seg for ham. Broren hennes, Robert, var i marinen og for tiden stasjonert utenlands med familien. Den andre broren, Sal, var også i marinen. Han var katolsk prest og gjorde tjeneste som skipsprest. Faren og brødrene, nieser og nevøer var familien hennes.

Men Celesta’s var livet hennes.

Hun kastet et blikk på Jason og Linda og forestilte seg at hun faktisk kunne se stjerner i øynene deres. Av og til følte Rosa en bittersøt lengsel når hun så lykkelige par som holdt hverandre i hendene over bordet. Og så lot hun alltid som det ikke betydde noe, til og med overfor seg selv.

– Jeg gir deg to måneder fri hvert år, påpekte hun for Vince.

– Ja, januar og februar.

– Den beste årstiden i Miami, sa hun. – Eller er du og Butch klar til å gi fra dere leiligheten deres der?

– Greit, greit. Jeg tar poenget. Jeg vil ikke ha det på noen annen …

Lyden av slamrende bildører avbrøt dem. Rosa kastet et nytt, diskret blikk på PC-skjermen. Kvart over ti.

Hun trakk seg tilbake mens Vince tok på seg varemerkesmilet sitt. – Der røk den tidlige kvelden vår. Kommentaren ble presset ut mellom tennene hans mens uttrykket antydet at han hadde ventet hele livet på nettopp den neste flokken med gjester.

Rosa gjenkjente dem straks. Ikke av navn, selvfølgelig. Mengden av mennesker på stranden om sommeren var altfor stor til det. Nei, hun gjenkjente dem fordi de var en viss type. Sommergjester. Kvinnene utstrålte aristokratisk holdning og skjønnhet. Den høyeste av dem holdt det glatte, gyllenblonde håret sitt på plass med et smalt bånd. De moteriktige klærne hennes – et smalt, svart skjørt, silkebluse og flate skinnsko – hadde en lett eleganse. De to venninnene var stilige kloner av henne, med det samme glatte håret, diskret sminke, ermer som var brettet akkurat passe mye opp. De hadde det utseendet som bare de som tilhørte aristokratiet, hadde.

Rosa og Vince hadde vokst opp og tilbrakt somrene sine med slike folk. For sommergjestene eksisterte de bofaste kun for å betjene dem som hørte til i de ærverdige, gamle husene langs den rene, uberørte strandlinjen, akkurat slik forfedrene deres hadde gjort i hundre år. Det var deres veldedighets-gallaer som ble dekket av magasinet Town & Country, og det var deres brylluper som ble annonsert i New York Times. Det var de som aldri tenkte på hvordan livet var for stuepiken som skiftet sengetøyet deres, fiskeren som kom inn med dagens fangst, eller rengjøringshjelpen som strøk Sea Isle-bomullsskjorten deres.

Vince dyttet til henne. – Rike yachtfolk. De praktisk talt skriker Bailey’s Beach.

Rosa måtte innrømme at kvinnene ikke ville virke utenfor på den eksklusive, private stranden i enden av Newports strandpromenade. – Vær hyggelig, advarte hun ham.

– Jeg er født hyggelig.

Døren ble åpnet, og tre menn kom bort til kvinnene. Rosa smilte det vanlige velkomstsmilet sitt. Så hoppet hjertet hennes over et slag idet blikket falt på en høy mann med sandfarget hår. Nei, det var ikke mulig, sa hun til seg selv. Hun håpet – ba om – at det måtte være lyset som spilte henne et puss. Men det var det ikke, og uttrykket hennes stivnet idet gjenkjennelsen gjorde henne iskald helt inn i margen.

Som om det betyr noe, tenkte hun og prøvde å la være å hyperventilere. Hun var jo nødt til å støte på ham før eller senere.

– Å-å, mumlet Vince og inntok en holdning som nå var mer beskyttende enn innbydende. – Her kommer de.

Rosa kjempet mot panikken, men tapte kampen. Du er voksen nå, sa hun til seg selv. Du har full kontroll.

Det var en løgn. I løpet av et øyeblikk var hun atten igjen, full av lengsel og fortvilelse på grunn av gutten som hadde knust hjertet hennes.

– Jeg sier til dem at vi har stengt, sa Vince.

– Det gjør du ikke, freste Rosa.

– Jeg kommer til å banke ham gul og blå.

– Tilby dem et bord, og sørg for at det er et godt bord. Rosa rettet seg opp, stirret gjennom rommet og møtte blikket til en mann hun ikke hadde sett på ti år, en mann hun hadde håpet at hun aldri ville se igjen.

KAPITTEL 2

Du ba om det. Vince skrudde på sjarmen og gikk frem for å ta imot de siste gjestene. – Velkommen til Celesta’s, sa han. – Har dere reservert?

– Nei, vi vil bare drikke, sa en av mennene, og kvinnene fniste av den drepende morsomheten hans.

– Selvfølgelig, sa Vince, tok et skritt bakover og pekte mot baren. – Bare finn dere en plass.

Mennene og venninnene deres gikk mot baren. Rosa tenkte på konkylien som var utstilt som en museumsgjenstand. Ville han gjenkjenne den? Brydde hun seg?

Akkurat da hun trodde hun hadde overlevd øyeblikket, så hun at en mann ble stående igjen. Han sto bare der og stirret intenst på henne med et blikk som fikk henne til å skjelve.

Oppgaven hennes var selvfølgelig enkel. Hun måtte late som han ikke hadde noen virkning på henne. Men dette var lettere sagt enn gjort, for hun hadde problemer med å skjule følelsene sine. Hun hadde for lengst godtatt det faktum at hun var en vandrende klisjé – en lett bevegelig italiensk-amerikaner med store bryster og krøllet hår.

Men det eneste budskapet hun ønsket å formidle for øyeblikket, var kjølig likegyldighet. Hun visste med smertelig visshet at det motsatte av kjærlighet ikke var hat, men likegyldighet.

– Hei, Alex, sa hun.

– Rosa. Han løftet munnviken i et halvt smil.

Han hadde drukket. Hun var ikke sikker på hvordan hun visste det. Men det erfarne blikket hennes tok inn det bustete, sandfargete håret, det guttaktige ansiktet som nå hadde fått karakter, de havblå øynene som så på henne og fikk henne til å skjelve til og med nå. Han så moteriktig rufset ut i Oxford-skjorte, fritidsbukser og Top-Siders.

Hun holdt ikke ut å se ham igjen. Og hun hatet akkurat det ved seg selv. Hun burde ikke være slik. Hun burde være den urokkelige Rosa Capoletti, som var blitt utnevnt til Årets restauratør i fjor av Condé Nast. Rosa Capoletti, som hadde jobbet seg opp på egen hånd, kvinnen som hadde alt – et vellykket foretak, vidunderlige venner, en kjærlig familie. Hun var sterk og selvstendig, verdsatt og beundret. Til og med innflytelsesrik. Hun ledet handelskomiteen i Winslow Handelskammer.

Men Rosa hadde en hemmelighet, en skrekkelig hemmelighet hun ba om at ingen ville avsløre. Hun hadde aldri kommet over Alexander Montgomery.

– Av alle kneipene i alle byene i hele verden går han inn i min, sa hun og greide å si det på en humoristisk måte.

– Kjenner dere hverandre? Kvinnen med Marcia Brady-håret var kommet tilbake for å hente ham.

Han slapp ikke Rosa med blikket. Hun nektet å se bort.

– Vi gjorde det, sa han. – For lenge siden.

Rosa holdt ikke ut spenningen, men hun strevde for å virke fullstendig avslappet og smilte upersonlig. – Ha en hyggelig kveld, sa hun og var vertinne fullt ut.

Han så på henne litt til. – Takk. Det skal jeg, sa han og gikk inn i baren.

Hun holdt smilet på plass mens han og de andre slo seg ned på en polstret benk. Kvinnene så seg overrasket og beundrende rundt i baren. Det vanligste her omkring var enkle strandsteder, frityrstekt mat og gammelmodige pyntegjenstander fra kystområdet. Celesta’s unike bar, den vakre innredningen og utsikten uten sidestykke skapte en atmosfære av sjelden luksus.

Alex satte seg ved enden av bordet. Den høye kvinnen flørtet vilt med ham, lente seg mot ham og kastet på håret.

Rosa hadde fulgt med ham i årenes løp uten at det egentlig var meningen. Det var vanskelig å overse ham når hun så ansiktet hans som smilte fra sidene i en avis eller et blad. Den tenkende kvinnens godbit, kalte en sosietetsspaltist ham. Kjører formel en-biler og snakker flytende japansk … Han vanket med milliardærer og politikere. Han gjorde gode gjerninger – grunnla barnesykehus, støttet låneprogrammer for fattige. Forlovet seg.

Farmasøytarvingen Portia van Deusen var den perfekte match for ham, ifølge forståsegpåerne. Rosa hadde lest sosietetsspaltistenes åndeløse, henrykte uttalelser. Portia ble alltid beskrevet som betagende og Alex som ulastelig. Begge kom fra utmerkede familier. Bryllupet deres kom selvsagt til å bli sesongens begivenhet.

Bortsett fra at det aldri fant sted. Avisene sluttet å omtale dem som par. Forlovelsen var avblåst. Vanlige folk kunne bare spekulere i hva som var skjedd. Det ble snakket om at hun hadde forlatt ham. Og hun dukket så raskt opp sammen med en annen mann – eldre, kanskje til og med rikere – at ryktene ville ha det til at hun hadde funnet grønnere enger.

– Vince sa at han tilbød seg å banke ham gul og blå, sa Shelly som bar på et brett med desserter og espresso.

Så mye var det privatlivet verdt. På et sted som Celesta’s suste ryktene omkring som gummikuler.

– Som om han ville orke å få et eneste hårstrå i ulage. Rosa måtte smile ved tanken på Vince i slåsskamp. Men det var rørende. Vince var beskyttende overfor Rosa, akkurat som alle andre som hadde sett ødeleggelsene Alex hadde etterlatt seg.

– Går det bra med deg? spurte Shelly.

– Helt fint. Det kan du si hvis det er noen som lurer.

– Det blir nok alle, sa Shelly.

– Herre jemini, vi brøt med hverandre for evigheter siden, sa Rosa. – Jeg er stor jente nå. Jeg takler å møte en tidligere kjæreste.

– Fint, sa Shelly, – for han bestilte nettopp en flaske Cristal.

I øyekroken så Rosa at vinkelneren trakk opp korken i flasken som hadde en pris på tre hundre dollar. En av kvinnene ved Alex’ bord kniste og lente seg mot ham da han tok en prøvesmak og nikket til Felix at han skulle skjenke. Alle seks løftet glassene og klinket dem sammen.

Rosa snudde seg for å si god natt til et par som skulle gå. – Jeg håper dere har hatt en hyggelig kveld, sa hun.

– Det har vi, forsikret kvinnen henne. – Jeg leste om dette stedet i New York Times, og jeg har alltid hatt lyst til å komme hit. Det er til og med bedre enn jeg hadde ventet.

– Takk, sa Rosa og velsignet taust avisen. Reiseskribenter og matkritikere var stort sett en kresen gjeng. Men kjøkkenet hennes hadde bevist hva det var verdt, om og om igjen.

– Er det du som er Celesta? spurte kvinnen idet hun tok på seg en lett bomullskåpe.

– Nei da, sa Rosa og pekte mot det opplyste portrettet som hang bak skranken ved siden av de utallige utmerkelsene. Celesta, i all sin myke, håndfargete skjønnhet, stirret velvillig ned fra den forgylte rammen. – Hun var moren min.

Kvinnen smilte vennlig. – Det er et vidunderlig sted. Jeg er helt sikker på at vi kommer tilbake.

– Det ser vi frem til.

Da Rosa snudde seg bort fra døren, måtte hun bruke all sin viljekraft for å la være å kikke på Alex Montgomery. Hun visste at han holdt øye med henne. Hun bare visste det. Hun kunne føle blikket hans som en fantomberøring som fant frem til de mest sårbare stedene hennes.

De hadde sagt farvel til hverandre for mange år siden, og det var den typen farvel som var ment å vare evig. Hun lurte på hva han tenkte på når han braste inn hos henne på denne måten.

– Kan jeg få denne dansen? Jason Aspoll rakte hånden sin mot Rosa.

Hun smilte til ham. Det var et velkjent faktum at Rosa likte å ta seg en tur ut på dansegulvet nær stengetid de fleste kvelder. Det var god reklame. Vis gjestene at du liker stedet ditt like godt som de gjør. Dessuten elsket Rosa å danse.

Og hun hadde ikke lyst til å dra hjem. Det var ikke noe galt med hjemmet hennes, bortsett fra at det ganske enkelt ikke var … bebodd nok.

– Med glede, sa hun til Jason og gled inn i armene hans. Ensemblet spilte La Danza, og de danset sakte og gliste til hverandre som idioter.

– Så du greide det til slutt, din store tulling, sa hun.

– Jeg ville ikke ha greid det uten deg.

– Jeg vet det, sa hun friskt. Så klappet hun ham på armen. – Ærlig talt, Jason, jeg er stolt over at du ba meg om hjelp. Det var moro.

– Vel, jeg er full av ærefrykt. Du styrte alt helt perfekt, ned til den minste detalj. Kveldens rett var yndlingsmaten hennes, bandet spilte hele tiden sanger hun elsker … Du hadde til og med satt spesielle blomster på alle bordene. Jeg visste ikke at liljekonvall var yndlingsblomsten hennes.

– I fremtiden er det din jobb å vite om alle yndlingstingene hennes. Rosa var alltid forundret over at folk ikke la merke til ting ved andre mennesker. Hun hadde en gang vært sammen med en pilot i fem måneder, og han lærte aldri hvordan hun likte kaffen sin. Når hun tenkte over det, var det aldri noen mann som noensinne hadde brydd seg om å finne ut akkurat det om henne, bortsett fra …

– Hvordan liker Linda kaffen sin? spurte hun plutselig Jason.

– Varm?

– Veldig morsomt. Hvordan liker hun kaffen sin?

– Linda drikker te. Hun bruker honning og sitron i den.

Rosa sank lettet inn mot ham. – Gudskjelov. Du besto testen. Hun hadde ikke ment å kaste et lite blikk på Alex. Det bare skjedde. Han stirret rett på henne. Fint, tenkte hun. Bare la ham se.

– Jeg visste ikke at det var en test, hvisket Jason til henne.

– Det er alltid en test, sa hun. – Husk det.

Musikken ble lavere, og så stanset den. Under den høflige applausen kom Linda bort til dem.

– Jeg har kommet for å gjøre krav på mannen min, sa hun og stakk hånden inn i hans.

– Han er din fullt og helt. Rosa ga henne en rask klem. – Gratulerer, mine venner. Jeg ønsker dere all verdens lykke.

Linda nikket mot Alex’ bord. – Hva pokker gjør han her?

– Drikker champagne til tre hundre dollar flasken. Rosa løftet en hånd. – Og det er alt jeg har å si om den saken. Dette er din kveld. Din og Jasons.

– Men du må møte meg og ta en kaffe i morgen, sa Linda. – Og da må du ut med alt.

– Greit. Vi sees på Pegasus i morgen. Nå tar du med deg mannen din og drar hjem.

– Greit. Rosa, jeg vet hvor mye du har gjort for å gjøre dette til en spesiell kveld, sa Linda. – Jeg vil aldri kunne takke deg nok.

Rosa strålte. – Du kan kalle opp det første barnet ditt etter meg, sa hun, selv om uttrykket i Lindas ansikt var belønning nok.

– Bare hvis det blir ei jente.

Hun og Linda klemte hverandre igjen, og det lykkelige paret dro. Musikken spilte opp på nytt, og Rosa gikk tilbake til arbeidet og lot som hun ikke så at Alex bød opp den høye kvinnen ved bordet sitt til dans.

Dette var absurd, tenkte hun. Hun var voksen nå, ikke en storøyd jentunge som nettopp var ferdig med high school. Hun hadde all rett til å gå bort til ham med en gang og spørre hva han gjorde her. Eller for den saks skyld, hva han hadde gjort siden han sa: – Ha et fint liv, og vandret inn i solnedgangen.

Hadde han et fint liv? undret hun.

Han så i alle fall ut til å ha det. Han virket avslappet sammen med vennene sine – eller kanskje det var champagnen som påvirket ham. Han hadde et uttrykk av ledig eleganse som ikke virket det minste påtatt. Til og med da hun møtte ham for første gang, da han var liten, hadde han hatt en viss aura rundt seg. Den medfødte holdningen var et familietrekk som hun hadde sett ikke bare hos Alex, men hos foreldrene og søsteren hans også.

Det var ikke bare snobbethet. Rosa hadde møtt sin del av det slaget. Nei, Montgomeryene hadde ganske enkelt en medfødt følelse av hva som var deres plass i verden, og den plassen var på toppen av haugen.

Bortsett fra når det gjaldt å elske noen. Da var han ikke særlig flink.

Kanskje han hadde forandret seg. Venninnen hans virket i det minste forhåpningsfull når hun presset den veldreide kroppen sin mot hans på dansegulvet.

– Vil du at jeg skal knuse kneskålene hans? spurte en dyp stemme bak henne.

Rosa smilte. – Ikke i kveld, Teddy.

Teddy hadde ansvaret for sikkerheten i restauranten. I en annen type etablissement ville han blitt kalt utkaster. Jobben krevde en inngående kunnskap til digitale alarmer og overvåking, men han levde for den dagen han kunne bruke de skinkestore knyttnevene for henne. – Jeg har massevis av opptak av ham på sikkerhetskameraene, sa han. – Du kan få se det hvis du vil.

– Nei, det vil jeg ikke, glefset Rosa. Likevel kunne hun forestille seg hvordan hun spilte av båndet, om og om igjen. – Vet alle de ansatte at fyren som en gang dumpet meg, er her i kveld?

– Å ja, sa han rett ut. – Vi hadde et møte om det. Vi bryr oss ikke om hvor lenge det er siden det skjedde. Han var avskyelig. Fordømt avskyelig. Han var en idiot.

– Vi var bare unger …

– På vei til college. Da er man ganske voksen.

Hun kom aldri så langt som til college. Staben hennes hadde sannsynligvis hatt et møte om det også.

– Han er en betalende gjest, sa hun. – Det er det eneste han er, så jeg skulle ønske alle ville slutte å lage så mye oppstyr om det. Jeg liker ikke at folk diskuterer de personlige affærene mine.

Teddy klappet henne vennlig på skulderen. – Det er greit, Rosa. Vi snakker om dette fordi vi bryr oss om deg. Ingen vil at du skal bli såret.

– Da har dere ikke noe å bekymre dere for. Jeg har det fint. Helt fint.

Det ble mantraet hennes resten av kvelden som omsider nesten var over. Bartenderens siste rop lød, og ensemblet sa god natt til alle ved å spille sitt spesielle avslutningsnummer, en herlig og vemodig utgave av As Time Goes By.

De få siste gjestene sirklet rundt på dansegulvet, før de spredte seg og forsvant ut i kvelden, par som var oppslukt av hverandre og ikke brydde seg om verden rundt. Rosa hadde ikke tall på alle de gangene hun hadde stått i skyggene og sett folk bli forelsket der. Celesta’s var akkurat den typen sted.

Hvordan synes du jeg klarer meg, mamma?

Celesta, som hadde vært død i tjueen år, ville utvilsomt ha vært fornøyd. Restauranten luktet som kjøkkenet i Rosas barndom; på menyen sto mange av rettene Celesta en gang hadde laget, med intense smaker og en enkelhet som Rosa stadig prøvde å gjenskape. Hun ville at restauranten skulle servere italiensk tradisjonsmat av den sorten som tilfredsstilte skjult sult og fylte folk med glade minner.

Hun lot som om hun var travelt opptatt da Alex og vennene hans gikk. Omsider slapp hun ut pusten hun ikke hadde visst at hun holdt. Da den siste gjesten gikk, forsvant magien også. Lysene kom på og avslørte smuler og flekker på gulvet og bordene, sot på lysestakene, servietter og bestikk som var falt ned. Uten musikk og med kjøkkendørene på vidt gap lød klirringen og skranglingen av tallerkener og bestikk gjennom hele bygningen.

– Pling, sa Vince idet han skrev ut et elektronisk regneark som oppsummerte kveldens kvitteringer. – Den største omsetningen hittil i år. Han nølte litt. – Den tilbakestående ekskjæresten din la igjen enormt mye tips.

– Han er ikke noe som helst for meg, sa hun. – Han er ren fortid.

– Ja, men jeg vedder på at han fremdeles er tilbakestående.

– Jeg aner ikke. Han er en helt fremmed for meg. Jeg skulle ønske alle kunne få det inn i hodet.

– Det vil vi ikke, forsikret han henne. – Skjønner du ikke at vi dør her, Rosa? Vi lengter etter sladder.

– Finn en annen å sladre om.

– Alle sammen så på ham ved hjelp av de nye sikkerhetskameraene, sa Vince.

– Jeg nekter å tro det.

– Teddy kan zoome inn på hva som helst.

– Fint for ham. Hodet hamret, og hun gned seg i tinningene.

– Jeg skjønner, vennen min, sa Vince. – Jeg skal stenge i kveld.

Hun smilte matt til ham. – Takk. Hun skulle til å minne ham på forseglingen på kjølerommet og vaskebjørnene i søppelkassen, men så tidde hun. Hun bekjempet trangen sin til å kontrollere.

Da hun gikk ut gjennom bakdøren, skulle hun ønske at hun hadde tatt med seg en genser. Ettermiddagen hadde vært varm, men nå fikk hun gåsehud på armene av den kjølige luften.

Skrot fra forrige ukes storm var blitt ryddet bort, men knekte trær og greiner lå fremdeles i utkanten av parkeringsplassen. Strømmen hadde vært borte i timevis, men kameraene hadde kommet uskadet fra det.

Hælene klikket mot fortauet idet hun gikk mot bilen, en rød Alfa Romeo Spider utstyrt med et ekstravagant stereosystem. Da hun åpnet døren med fjernkontrollen, falt en skygge over henne.

Hun stanset, så opp og oppdaget Alex. Av en eller annen grunn ble hun ikke forbauset. – Hva, forfølger du meg nå?

– Føler du deg forfulgt?

– Ja, jeg gjør vanligvis det når en mann nærmer seg meg på en øde parkeringsplass ved midnatt. Jeg blir nervøs.

– Det kan jeg forstå.

– Du skulle hørt hva de sier om deg der inne.

– Hva da?

– Å, alt mulig. Tilbakestående, idiot. Den slags. To av mennene tilbød seg å knuse kneskålene dine. Men de satte pris på tipsen din.

Han smilte det skjeve smilet sitt igjen, det som pleide å få hjertet hennes nærmest til å stanse. – Det er godt å vite at du omgir deg med kvalitetsmennesker.

Hun viftet mot sikkerhetskameraet på en lysstolpe.

– Hva gjør du?

– Prøver å la kvalitetsmenneskene mine få vite at jeg ikke trenger å reddes. Det var sent. Hun kunne ikke fortsette med denne meningsløse samtalen. Hun ville hjem. Dessuten måtte hun bruke all sin energi på å late som han ikke hadde noen virkning på henne. – Hva gjør du her, Alex? spurte hun.

Han viste henne mobiltelefonen han holdt i hånden. – Jeg ringte etter en taxi. Er de lokale drosjene like ille nå som de pleide å være?

– En taxi? Det er bedre om du haiker.

– Det skal jo være farlig. Og jeg vet at du ikke ville sette en gjest i fare.

– Hvor er vennene dine, forresten?

– De dro tilbake til Newport.

– Og du skal …?

– Til huset på Ocean Road.

Ingen i familien hans hadde besøkt stedet på tolv år. Det var som et hjemsøkt hus der det lå like ved sjøen, et forlatt, tomt skall. Hun skalv og lurte på hva som hadde brakt ham tilbake etter så lang tid. Før hun var klar over hva han gjorde, la han jakken sin rundt skuldrene hennes. Hun trakk seg unna. – Jeg vil ikke …

– Bare ta den.

Hun prøvde å unngå å legge merke til kroppsvarmen hans som hang igjen i jakken. – Kunne ikke vennene dine gi deg skyss?

– Jeg ville ikke ha skyss. Jeg ventet på deg, Rosa.

– Hva, slik at jeg kan gi deg skyss? spurte hun vantro.

– Takk, sa han og satte kursen mot Alfa Spideren.

Rosa ble stående og lure på hva hun skulle gjøre. Hun var fristet til å suse av sted uten et ord mer til ham, men det virket litt barnslig og smålig. Hun kunne alltids få noen fra restauranten til å gi ham skyss, men de likte ham ikke noe særlig. Dessuten var hun nysgjerrig.

Hun sa ikke et ord mens hun låste opp døren på passasjersiden. Hun vinket farvel til sikkerhetskameraet. Så satte de seg inn og kjørte av sted.

– Takk, Rosa, sa han.

Som om han hadde gitt henne noe valg. Hun brøt fartsgrensen, men brydde seg ikke. Det var ikke en sjel å se, ikke engang en pungrotte eller en hjort. Dette området ble sporadisk kontrollert av sheriffkontoret, og med tanke på forbindelsen hennes med Sean Costello, sheriffen i South County, var hun ikke særlig redd for å få bot.

Langs veien strakte hekker med rynkeroser seg ut mot sanddynene og det mørke vannet. På den andre siden lå sumpene, et område som hadde ligget urørt i generasjoner.

– Jeg antar du lurer på hvorfor jeg har kommet tilbake, sa Alex.

Hun var syk etter å få vite det. – Overhodet ikke, sa hun.

– Jeg visste at Celesta’s var ditt sted, forklarte han. – Jeg ville treffe deg.

Åpenheten hans gjorde henne forbløffet. Men så pleide han jo å være den mest oppriktige personen hun noensinne hadde kjent. Helt til han dro uten å se seg tilbake.

– Hvorfor det? spurte hun.

– Jeg tenker fremdeles på deg, Rosa.

– Gamle greier, sa hun og minnet seg selv på at han hadde drukket.

– Det føles ikke slik. Det føles bare som i går.

– Ikke for meg, løy hun.

– Du var sammen med han sheriffassistenten. Costa, sa Alex og hentydet til den dagen han var kommet tilbake, for omtrent ti år siden, og hun hadde sendt ham bort. Han husket det, sammen med det faktum at hun verken trengte eller ville ha ham.

– Costello, rettet hun det til. – Sean Costello. Han er sheriff nå.

– Og du er fremdeles singel.

– Det angår ikke deg.

– Jeg får det til å angå meg.

Rosa kjørte enda fortere. – Det var pinlig da du dukket opp på den måten.

– Jeg tenkte meg det. Nå snakker vi i det minste sammen. Det er en begynnelse.

– Jeg vil ikke begynne noe med deg, Alex.

– Har jeg bedt deg om det?

Hun svingte inn i oppkjørselen til Montgomery-huset. Området var blitt stelt i alle år, og huset var blitt malt hvert femte år. Det var en vakker, viktoriansk bygning i nygotisk stil, komplett med inngravert messingplakett fra South County Historical Preservation Society.

– Nei, innrømmet hun og satte bilen i fri. – Du har ikke bedt meg om noe annet enn skyss. Og nå er vi fremme. God natt, Alex. Hun lurte på om hun skulle slenge fra seg en bemerkning – hils din mor fra meg – men fikk seg ikke til å gjøre det.

Han snudde seg mot henne i setet. – Rosa, jeg har mye jeg vil si til deg.

– Jeg vil ikke høre det.

– Greit. Ikke akkurat nå. Jeg er full, skjønner du. Og når jeg sier det jeg har lyst til å si til deg, må jeg være klinkende edru.