Leonie Knight

Kjærligheten

trosser alt

Oversatt av Oskar Henriksen

Kjære leser!

Jeg er født og oppvokst i byen, men har bodd og jobbet på landet i nesten tjue år. I løpet av den tiden har jeg blitt kjent med mange sanne helter og heltinner som har forsøkt å leve av jorden. I denne fortellingen har jeg villet gi en følelse av det strevet mange landsens mennesker opplever, som bakteppe til romansen mellom Ryan, en ortopedisk kirurg fra byen, og Tara, en landsens allmennpraktiker.

Reisen deres fører dem fra en skjebnesvanger hendelse i fortiden, som de må håndtere konsekvensene av, til en fremtid full av kjærlighet, håp og oppfyllelsen av umulige drømmer.

Jeg håper du liker historien.

Leonie

Med stor takk til Heather og Ian,

pensjonerte farmere

og fantastiske, sjenerøse mennesker

som hjalp meg med detaljene

rundt det å bo på en farm.

Takk også til Shellee og Margaret.

Dere er så inspirerende!

Prolog

Doktor Tara Dennison lukket øynene, pustet dypt noen ganger, og prøvde å slappe av mens fysioterapeutens tomler gravde seg dypt inn i nakken hennes. Tårer presset på, men ikke på grunn av massasjen. Hun kunne ikke utsette det lenger. Ryan måtte få vite det i kveld. Deretter ville de være frie. Fra skyldfølelsen, kvalene og smerten som holdt dem sammen i et skjørt forhold som de siste tre månedene hadde tappet dem for krefter.

– Au, sa hun da presset på ryggraden økte.

– Du er mer anspent enn vanlig. Er det noe galt? Er du øm noe sted?

Tara åpnet øynene. Hun aktet ikke å avsløre at alt var galt. At hun elsket mannen sin så høyt at hun ikke kunne nekte ham den fremtiden han fortjente – en kjærlig, perfekt kone, seksuell tilfredsstillelse, barna han alltid hadde ønsket seg …

– Alt i orden. Jeg tror jeg overdrev treningen i går. Kanskje vi skal gi oss nå?

– God idé. Ser deg i svømmebassenget i morgen ettermiddag.

– Ja, bassenget …

Men før hun fikk avsluttet setningen, hadde fysioterapeuten gått, og få minutter etter hørte hun velkjente steg på vei mot rommet hennes. Hjertet hennes gjorde et rundkast.

Nå.

Hun hadde bestemt seg. Hun skulle definitivt fortelle ham det nå.

*

Ryan hadde en god følelse. Tiden var inne. Han holdt en enorm bukett gule roser i én hånd, og listen han hadde brukt den siste uken på, i den andre. Med informasjonen han hadde, samt Taras favorittblomster, hvordan kunne hun avslå?

Men da han nådde rommet, trakk forhenget til side og så ansiktsuttrykket hennes, begynte han å tvile.

– Hei, søta. Han satte blomstene på nattbordet, bøyde seg frem og kysset sin kone på munnen. Han holdt det så lenge som mulig. Munnen hennes var ubevegelig, leppene kalde, og da han trakk seg tilbake, ble humøret hans punktert av det dystre ansiktet hennes. – Hva er i veien?

Hun så på rosene som om han hadde gitt henne brennesle.

– Det er noe jeg må si deg.

– Flott. Smilet hans tinte ikke Taras iskalde oppsyn. – Jeg har noe å si deg, også.

Noe av gleden over endelig å ha ferdigstilt planen som kunne gi dem en rosenrød fremtid, kom tilbake. Hans kjærlighet til Tara hadde aldri blitt svekket. Begge hadde utrolig nok overlevd en grufull ulykke. Han hadde vært der for henne under hele det lange rehabiliteringsprogrammet, støttet henne gjennom perioder med depresjon, og nå hadde han funnet ut hvordan de kunne virkeliggjøre drømmen om å leve lykkelig alle sine dager. Hvis hun bare ville la ham forklare.

– Meg først. Listen hans virket overflødig nå, men straks hun fikk vite at de ikke var fanget i en uunngåelig rutine …

– Nei, Ryan. La meg.

Øynene hennes, som vanligvis var vidåpne vinduer inn til følelsene hennes, var uleselige.

– Greit, sa han sakte og tok etter hånden hennes, men hun rykket den bort.

– Jeg vil skilles.

Ryan ristet vantro på hodet. Akkurat når han hadde funnet en mulighet til å få livet deres i gjenge igjen?

– Nei! Ordet kom ut voldsommere enn han hadde tenkt. – Unnskyld, la han til, og denne gangen lot Tara ham holde hånden sin. Hun skalv.

– Hvorfor det? spurte han.

Hun trakk pusten dypt og så ham rett i øynene.

– Fordi jeg er krøpling, Ryan. Jeg er ikke den perfekte kvinnen du giftet deg med. Jeg tenker og føler annerledes, og kan aldri føde dine barn.

– Men … Han klemte Taras hånd hardere. – Men ikke noe av det betyr noe hvis vi elsker hverandre.

Tara så bort og flyttet urolig på seg i sykehussengen.

– Tara? Kjærlighet … Det er det som har holdt oss oppe gjennom de dårlige periodene, i tillegg til de gode.

Taras blikk fant Ryan igjen. Hun sukket.

– Det er det som er problemet, Ryan. Jeg elsker deg ikke lenger. Og jeg kan ikke leve i et kjærlighetsløst ekteskap. Hun renset halsen. – Jeg vil skilles, og jeg kommer ikke til å ombestemme meg.

1

Åtte år senere.

Ryan Dennison prøvde ikke å unngå den uunngåelige konfrontasjonen, bare å utsette den. Han kjørte rundt på parkeringsplassen på utkikk etter en uanselig plass med full utsikt mot inngangen til klinikken.

Hvor lenge var det siden han hadde sett Tara? Han regnet kjapt etter i hodet. Nesten åtte år. Den gang hadde han sagt at han var forberedt på å være der for henne hele veien, uansett hva det kostet. Han hadde hatt en fungerende plan for fremtiden. Men hun hadde insistert på skilsmisse. Han trodde han hadde funnet en måte å overvinne problemene deres på, men hadde ikke hatt noe svar på hennes enkle erklæring: Jeg elsker deg ikke lenger. Og hun hadde hatt rett: De kunne ikke forbli gift uten gjensidig kjærlighet.

Etter flere uker med selvbebreidelse, skyldfølelse og bønner til Tara, hadde hun stått på sitt og bare glidd lenger vekk fra ham. Han visste at sorgen hennes hadde vært like overveldende som hans, men hun hadde tilsynelatende ikke forstått hvor mye lidelse utfrysningen og de påfølgende årene med anger påførte ham.

Ja, han hadde gått med på å avslutte ekteskapet, men hjertet hans hadde fortsatt arr. De første årenes forsøk på å kontakte henne via e-post og telefon hadde blitt ignorert, som om hun hadde vært redd for å kommunisere med ham. På hjemmetelefonen hadde han bare truffet foreldrene hennes, som kjølig hadde fortalt ham at datteren deres ikke ville snakke med ham. Til slutt hadde han gitt opp.

Ingen kunne klandres.

Vel, det var det han hadde sagt til seg selv – til setningen nærmest mistet mening.

Men Taras foreldre trodde ikke på det, og han mistenkte at Tara også tvilte.

Han parkerte bilen og så på klokken. Fem på halv fem. Hun var ferdig halv fem, men han var forberedt på å vente. Hun jobbet sikkert overtid. Med et blikk på bilene på handikapp-parkeringen, fastslo han at bilen hennes måtte være MPV-en – bare den var stor nok til en elektrisk rullestol og utstyr for en sjåfør som var lam i begge beina.

Lam … Herregud. Til tross for hans ytre ro, hadde han fortsatt mareritt om den forferdelige kvelden. De siste dagene hadde han våknet nesten hver natt, full av fortvilelse og sorg, og med et livaktig bilde av forvridd metall i hodet.

Han drakk litt flaskevann for å dempe den brennende tørken i halsen.

Han kunne ikke forandre fortiden. Nå som han skulle jobbe i samme bygning som henne, håpet han at hun i det minste ville snakke til ham. Men med mindre personligheten hennes hadde endret seg totalt, ville hun være sta og klamre seg innbitt til uavhengigheten sin. Det at hun hadde trent seg opp og fått seg jobb, var et vitnesbyrd om hennes viljestyrke. Hun hverken trengte eller ville ha ham lenger. Såpass hadde hun gjort klart da de skilte lag.

Der var skyldfølelsen igjen.

Han lukket øynene et øyeblikk, og da han åpnet dem, så han henne. Like vakker som da de først hadde møttes. Det jordbærblonde håret med gylne striper var kortere nå, og falt ned på skuldrene hennes i tynne remser. Armene hennes var tydelig mer muskuløse og skuldrene litt bredere enn han husket dem, men det gjorde henne ikke mindre feminin. Konsentrert manøvrerte hun seg til sjåførsiden, åpnet døren og plasserte rullestolen slik at hun kunne løfte seg opp i førersetet. Så smilte hun og sa noe til den unge kvinnen som fulgte henne, som åpnet bakdøren og satte stolen på en heiseanordning som løftet den inn i bagasjerommet. Kvinnen vinket og vendte tilbake til bygningen, og Tara kjørte sakte vekk.

Hva nå?

Han hadde sett henne. Men han måtte få snakket med henne. Fortelle henne at han snart skulle jobbe i spesialistrommene tilknyttet klinikken hun jobbet på. For et skjebnens lune at en deltidsstilling som ortopedisk kirurg hadde åpnet seg i Keysdale, av alle steder. Som den partneren i virksomheten med lavest ansiennitet, og uten andre forpliktelser, hadde han blitt tilbudt jobben og vært forventet å ta den. Først hadde han tvilt, for det ville innebære å åpne gamle sår, men etter hvert hadde han funnet ut at han nå kunne få bekreftet at Tara ikke nærte noen følelser for ham, og slik få en slags endelig avslutning på historien.

Og nå var han tilbake, og han ville ikke sjokkere henne ved plutselig å dukke opp på parkeringsplassen. Det måtte bli hjemme hos henne – hos foreldrene hennes. Han krympet seg ved tanken på å møte igjen dem han hadde trodd hadde likt ham, men som etter ulykken hadde klandret ham og deretter kaldt ignorert ham. I hvert fall faren hennes.

Om det bare hadde vært en annen måte …

Han besluttet å tenke over hva han skulle si over en kaffe, og så kjøre ut til Fielding-gården. Det kunne ikke utsettes lenger.

*

– Jobber pappa fortsatt? spurte Tara mens moren hjalp henne ned i rullestolen.

– Ja, men han burde være her hvert øyeblikk. Han har reparert gjerdene nede ved viken, og sa at han skulle gjøre det ferdig etter melkingen. Jane Fielding lukket bagasjerommet og fulgte datteren mot huset.

– Hvordan har dagen din vært, vennen? spurte moren, som alltid. Tara elsket henne høyt, men følte seg tidvis kvalt av hvor overbeskyttende hun var, og lengtet etter et hjem for seg selv.

Men Tara var realistisk: Å forlate familiehjemmet ville ikke være praktisk. Hun ville trenge et spesialtilpasset sted og hjelp til slikt som de fleste tok for gitt – som å komme seg opp i stolen eller handle. Selvsagt var det mulig å omgå disse vanskelighetene, men selv de enkleste oppgaver tok tid når man var lenket til en rullestol. Hun ville ha måttet omorganisere dagen sin for å få til dagligdagse oppgaver. Livet hennes var ikke perfekt, men bedre enn om hun skulle bodd alene. Hun var vant til rutinen. Og foreldrene hadde ofret mye, og nesten mistet gården, for å ta seg av henne og de ekstra utgiftene i starten. Hun ville neppe noensinne få betalt dem tilbake.

– Å, du vet – som vanlig. Hun parkerte ved siden av kjøkkenbenken, hvor moren begynte å forberede en sen ettermiddagste.

Kort etter hørte hun farens støvler bli slengt inn i et hjørne av verandaen bak huset.

– Jeg er hjemme, ropte han unødvendig. Man måtte være døv for ikke å høre når han kom eller gikk.

– Vi er på kjøkkenet. Tara kom nettopp hjem, så jeg lager til te.

– Fint.

Jane satte te og appelsinkake på benken idet Graham Fielding kom inn i rommet.

– Har du vasket hendene? spurte Taras mor kjapt – som alltid når Graham kom inn fra gårdsarbeid.

– Ja da. Han holdt hendene opp for inspeksjon, før han kysset Tara på pannen. – Hvordan har jenta mi det?

Tara hatet hvordan faren ofte behandlet henne som en unge.

– Fint, pappa. Hun tok imot teen fra moren. – Hvordan ligger du an med gjerdet?

– Ferdig, men jeg vil ikke flytte kuene før etter melkingen i morgen tidlig.

– Vil du ha hjelp?

Selv om hun var fullt i stand til å hjelpe, antok hun at faren ville si nei. Som alltid. Han lot ikke til å forstå at hjelp fra henne ville gitt ham mer tid til det tunge arbeidet som hverken Tara eller moren kunne klare. For ham fantes det en absolutt grense mellom manns- og kvinnearbeid som hun nærmest hadde gitt opp å forsøke å krysse. Det eneste han hadde gitt etter på, var å la moren hjelpe til nå når de ikke lenger hadde råd til en meieriarbeider.

– Nei, jenta mi. Det tar ikke lang tid, og du fortjener å ha fri i helgene.

Han hadde god intensjoner, men fantes ikke subtil. Men han forstod lite. Livet hennes hadde fått en behagelig likevekt av arbeid, hjem og en sporadisk tur til butikkene eller bassenget hos fysioterapeuten i Bayfield – 50 kilometer unna. Og når arbeidsdagen var over, hadde hun lite energi igjen til selskapeligheter.

Samtalen ble avbrutt av en bil som parkerte foran huset.

– Venter du besøk? Graham kikket på sin kone.

– Kanskje det er Audrey. Hun sa hun skulle komme bortom i løpet av uken for å levere tilbake de glassene. Men hun kjører som oftest bakveien.

En bildør slo igjen, og snart etter hørtes skarp banking på døren. – Jeg går og ser hvem det er, la hun til.

Graham reiste seg. Han var en overveldende, røslig mann på 1,92 meter. – Nei, jeg går. Sett frem en kopp te til.

*

Tara hørte faren snakke, men ikke ordene. Stemmen avslørte sinne. Besøkeren var en mann, skjønte hun, og åpenbart ikke velkommen.

– Det høres ikke ut som Audrey, kommenterte moren.

De tidde ved lyden av inngangsdøren som smalt igjen, og av farens tramping.

– Hvem er det? spurte Jane. Hun hadde allerede helt opp en kopp te til gjesten, og så skuffet ut.

Graham skulte bort mot Tara. – Det er Ryan.

Tara brukte litt tid på å ta til seg informasjonen.

– Ryan? Ordet ble bare hvisket, og krevde ikke svar. Hun hadde forsøkt å undertrykke følelsene for eksmannen siden den dramatiske skilsmissen, men knapt en dag gikk uten at hun tenkte på ham, og drømte om hvordan livet kunne ha vært. Men det hadde likevel vært riktig å avvise ham. Hun hadde hørt at Ryan hadde giftet seg igjen og fått familie. Hun var glad på hans vegne.

Men hun hadde aldri sluttet å elske ham.

Så hun måtte passe på å forbli avslappet og skjule følelsene sine.

Men hvorfor var han her? Og hvorfor nå? Hjertet hennes hamret. Svetten brøt ut på pannen hennes.

Etter alle disse årene!

Hun pustet dypt og forsøkte å gjøre seg selv rolig og stemmen stødig. – Ryan Dennison?

Sinnet i farens øyne besvarte spørsmålet.

– Han venter utenfor og insisterer på å få snakke med deg. Ellers nekter han å gå. Han tok en pause, som for å kontrollere reaksjonen hennes. – Jeg skal få ham vekk – om jeg så må jage ham med hagle …

– Nei, pappa, jeg skal snakke med ham. Eksen var den siste hun hadde lyst til å se, men hun visste at faren ikke spøkte om haglen. – Jeg møter ham utenfor. Han behøver ikke å komme inn.

Han lot til å tolke forslaget som et tegn på misnøye med eksmannen, og ga etter.

– Greit, men vær forsiktig.

Tara var usikker på hva faren mente.

I tiden rundt skilsmissen hadde tankene hennes vært tilslørt av fortvilelsen ved tapet av så mye – førligheten i beina, karrieren, barnet de så inderlig hadde ønsket seg.

Ryan hadde hatt et helt liv å leve. Hun hadde ikke villet ta det fra ham. Han hadde akkurat begynt spesialistutdannelsen sin i ortopedi – hans drømmekarriere. Hvis han hadde begynt å ta seg av henne på heltid, som han hadde sagt at han skulle, så ville fremtiden de hadde planlagt før ulykken, blitt knust. Hun hadde ikke følt at hun hadde hatt noe valg, spesielt i begynnelsen, da smerten hadde vært så akutt, og i ettertid trodde hun at hun hadde vært deprimert og ute av stand til å fatte rasjonelle beslutninger. Den gangen kunne hun simpelthen ikke ha frarøvet Ryan hans drømmer om karriere, et ekteskap med en frisk kone, og barn.

Det beste hadde vært å skille seg. Hun hadde ikke ønsket å finne ut om Ryan kunne håndtere et liv med en handikappet kvinne. Han hadde alltid beskrevet henne som perfekt på alle måter.

Men hun var ikke perfekt lenger, ikke siden kollisjonen, og arrene var ikke bare fysiske. Jo, sorgen og smerten, både fysisk og følelsesmessig, hadde blitt mindre med årene, men minnene om mannen hun hadde elsket av hele sitt hjerte, varte ved.

Hun var ør da hun åpnet døren. Velkjent panikk kom over henne som tykk tåke. Ukuelig frykt blandet med undertrykte, gamle sår, truet med å overta tankene hennes.

Hun stoppet i døråpningen og begynte å puste langsomt og dypt.

– Hva er i veien, Tara? Går det bra? Du virker blek.

I strevet med å beholde kontrollen over seg selv foran Ryan, hadde hun glemt hvor hun var. En mann hun knapt gjenkjente, huket seg ned foran henne. Dette var en vellykket mann midt i trettiårene, med tykt brunt, kortklippet hår, glattbarbert og kledd i en konservativ, koksgrå dress med hvit skjorte og sølvfarget slips. Han liknet ikke på den avslappede, unge mannen hun husket.

Hun begynte å føle seg som vanlig igjen, men kunne ikke få seg til å smile. Hjertet saktnet farten, hodet ble klarere.

Skjønt, han hadde fortsatt de samme mørkeblå øynene, og nå var de fulle av bekymring.

– Alt i orden, svarte Tara. Hun hatet at hun hadde avslørt hvor sårbar hun var alt før de hadde sagt hei. – Jeg blir bare litt svimmel noen ganger. Det varer bare noen minutter. Ryans ansikt ble mer avslappet. – Pappa sa at du ville snakke med meg.

Ryan reiste seg med noe som nesten, men bare nesten, var et smil.

Pokker ta hans karisma og fantastiske utseende. Men hun nektet å avsløre hva hun følte. Han måtte ikke forstå at hun fortsatt følte noe for ham, men hun visste allerede at gnisten fortsatt var der.

I det minste fokuserte han ikke på hennes ydmykende fysiske reaksjon. Hun kunne tro hun hadde overvunnet panikkanfallene, men plutselig ble de utløst av helt uventede og noen ganger ubetydelige ting.

– Det er noe du må vite, sa han.

– Jeg bør vel sette meg. Tara hadde blitt vant til å vitse om tilstanden sin, for å bryte isen overfor folk som ikke var komfortable med handikappet, men denne gangen virket det ikke. Ryans rynkede panne var som hogget i stein.

– Du bør sette deg, da. Hun pekte mot en gammel hengesofa som hang fra takbjelkene. Nå følte hun seg rolig og hadde kontroll over følelsene sine igjen.

Etter hvert satte han seg overfor henne.

– Nå, hva er det som er så viktig at du trosset pappa og hans trussel om å jage deg fra eiendommen?

Ryan smilte.

Men ikke lenge.

– Sa han det?

– Det gjorde han. Hun tidde et øyeblikk, og lurte på hvor mye av fortiden hun kunne trekke frem uten å gjøre spenningen mellom dem enda verre. Men hun hadde ikke noe å tape. Hun forsøkte jo ikke akkurat å imponere Ryan, og han var fullt klar over foreldrenes syn på ham.

Ryans blikk møtte hennes, og hun rykket til ved forbindelsen, som minnet om den nærheten som hadde vært mellom dem.

– Jeg skal jobbe der borte, sa han. – Om to uker begynner jeg som spesialist tilknyttet klinikken din.

Han så etter reaksjonen hennes, og den kom som en voldsom rødming. Hjertet gikk amok igjen, men hun skulle sannelig holde hodet kaldt.

– Jeg tenkte det var best at du fikk vite det på forhånd, heller enn plutselig å snuble over meg på jobben en dag.

Hun svelget og konsentrerte seg om å puste jevnt.

– Du kunne ha ringt. Hun lurte på hva motivene hans var. Hun hadde ikke hørt fra mannen på nesten seks år – siden han endelig hadde forstått at hun ikke ville bli minnet om fortiden via e-poster og telefoner. Alt hun visste om ham, kom fra jungeltelegrafen. Han var en fremgangsrik ortopedisk kirurg, tre år etter skilsmissen hadde han giftet seg igjen, og sist gang hun hørte noe, hadde han vært utenlands.

– Jeg hadde lyst til å se deg.

Det hadde Tara vondt for å tro.

– Hvorfor det? Den gnagende smerten i hjertet som hadde hjemsøkt henne hver dag, krevde svar. Raseriet blusset plutselig opp i henne. – Var du redd for hva du kunne komme til å se?

Ryan virket faktisk såret – en fullstendig uventet reaksjon. Hun hadde ikke ment å virke ondsinnet, men følelsene styrte hva som kom ut av munnen hennes.

– Beklager, mumlet hun.

– Nei, du har rett. Jeg burde ha ringt. Jeg var ikke klar over at å oppsøke deg uten forvarsel ville gjøre deg så oppskaket. Det er jeg som bør beklage.

Hun var fortsatt usikker på hvorfor han hadde kjørt helt ut dit fra Keysdale. Med ett følte hun harme over at han hadde rokket ved balansen i livet hennes.

Han så ned på hendene sine. – Hvordan har foreldrene dine det? sa han lavt.

Det var ikke et spørsmål hun hadde ventet. Hun tenkte seg om før hun svarte.

– Du er ikke en del av livet vårt lenger. Mammas holdning til deg er nok ambivalent, og pappa … vel, du så hvordan han var da han åpnet døren. Men jeg tror ikke at de faktisk hater deg. Det er det som skjedde – ulykken – begge klandrer deg fortsatt for den.

Ryan tok etter Taras hånd, men hun rykket den til seg. Bare å se ham var vanskelig nok. Hun ville ikke ha fysisk kontakt, for … for hun visste ikke hvordan hun ville reagere. Det gamle begjæret hun mente å ha gravlagt, var der fortsatt. Det skremte henne.

– Og du? fortsatte han.

Tara lukket øynene og pustet dypt. Hvorfor rotet Ryan i det som hadde skjedd for så lenge siden? Ingen kunne klandres for ulykken. Han var en god sjåfør, og hadde gjort som de fleste ville ha gjort – forsøkt å unngå å kollidere med en kenguru. Med katastrofale konsekvenser. Denne tilstanden var et kors hun hadde valgt å bære uten ham, og inntil for ti minutter siden hadde hun klart seg helt greit.

Hun åpnet øynene, men så ikke på Ryan.

– Du vet at jeg aldri holdt deg ansvarlig. Hun sukket. – Det skjedde, det var beklagelig, men jeg har kommet over det, og det bør du gjøre også.

– Du har selvsagt rett, sa Ryan. – Men det er ikke nok til å hindre meg i å føle at det var min skyld. Kan du forstå hvor vanskelig det er for meg å se deg …? Ordene satte seg visst fast i halsen på ham, og han svelget.

Tara så utover landskapet mens hun forsøkte å ta innover seg det Ryan sa. Han led også.

Ingen av dem kunne noensinne glemme kollisjonen og følgene av den, og noen ganger trodde Tara at Ryan hadde blitt mer skadet enn henne. Drømmene hans hadde blitt knust – karrieren hans, livet de hadde planlagt sammen, barna de desperat hadde ønsket seg. De hadde snakket om at hun kunne fullføre allmennpraktikerutdannelsen sin på deltid. Hun hadde ikke gått på pillen på et par måneder, og i en grufull ironi hadde det vært en uke siden hun skulle hatt menstruasjonen. Hun hadde tenkt å ta en graviditetstest uken etter, men dagen etter ulykken hadde hun blødd … og blødd … og blødd …

Enda et tragisk tap.

Men hun hadde alltid vært tapper på utsiden.

Selvsagt visste begge at hun fortsatt var fysisk i stand til å få barn. Men hun hadde antatt at han ikke lenger fant henne seksuelt tiltrekkende, og hvis hun skulle fått barn, måtte hun hatt hjelp til å ta seg av dem. Med Ryans lange arbeidsdager ville hun i praksis bli alenemor. Som handikappet var tanken umulig.

Til hennes forferdelse presset tårene på. Hun måtte endre tema.

– Skal du arbeide deltid?

– Jeg vil operere på torsdager og ha konsultasjoner på fredager, med mulighet for ekstra kirurgi på vekslende lørdagsmorgener. Jeg kommer til å overnatte.

– Hvor tenker du å bo? spurte hun, av ren nysgjerrighet.

– Et av motellene. Eller har du et bedre forslag?

– Riverside Motell er byens beste. Det ligger borte fra hovedveien og ikke langt fra jobben.

– Greit. Jeg blir over natten, så sjekker jeg stedet og ordner alt papirarbeidet i morgen tidlig. Jeg drar tilbake igjen ved lunsjtider.

Til kona.

Tara lurte på hva hun ville synes om at mannen jobbet så langt hjemmefra. Men hun ville sannelig ikke snoke i privatlivet hans.

– Kan jeg hente deg og ta deg med ut til lunsj før jeg drar?

Tara forsøkte å skjule sin vantro og kjempet frem et smil.

– Nei takk, jeg er opptatt hele dagen i morgen, løy hun. – Og jeg er sikker på at du vil være interessert i å komme deg hjem til kona og familien.

– Unnskyld?

– Du vil sikkert ha lyst til å dra hjem, gjentok hun.

– Til kona og ungene?

Tara nikket.

– Det var det jeg trodde du sa. Selvsagt – jeg skulle ikke ha antatt at du visste det.

– Visste hva?

– Shannay og jeg ble skilt for over et år siden, og hun har foreldremyndigheten over datteren vår.

Han ventet på en reaksjon, men hva forventet han? Skulle hun beklage sammenbruddet av hans andre ekteskap? Dette var for mye for henne. Hun hadde vært overbevist om at Ryan ville finne den perfekte kvinnen, at han ville få den perfekte familien. Men skilsmisse! Tanken hadde aldri falt henne inn.

– Unnskyld, sa hun til slutt. – Jeg hørte at du hadde giftet deg igjen, men …

– Å skille lag var best for oss begge. Vi passet ikke sammen. Det fungerte ikke, mumlet han.

Han reiste seg for å gå, åpenbart ukomfortabel.

– Jeg får komme meg videre, la han til.

– Ja. Jeg jobber tirsdager, onsdager og fredager, så jeg støter nok på deg.

Før hun fikk reagert, bøyde han seg ned og kysset henne kort på kinnet, og de spørrende øynene dvelte ved hennes et øyeblikk før han strenet ned trappene og bort til bilen.

Han hadde virkelig forandret seg, men på mange måter var han fortsatt den samme Ryan Dennison som hun hadde forelsket seg i. Men det var alt sammen i fortiden, dødt og begravet.

Men han var singel.

Ikke at det forandret noe, eller hva?

*

Ryan gjenopplevde alle følelsene, de vonde minnene og ubesluttsomheten som han så lenge hadde lagt lokk på. Kampen mot fortiden som trengte inn i drømmene hans, fulgte ham hver time på dagen, var en utfordring han tvilte på at han var klar for.

Klandret han seg selv?

Hvordan kunne han ikke det?

Det var han som hadde sittet ved rattet, hans reaksjon som hadde ledet til kollisjonen.

Hvis han hadde sett kenguruen tjue sekunder tidligere, hvis han hadde reagert fortere, hvis det store treet hadde vært noen få meter lenger foran dem, hvis de hadde forlatt festen ti minutter tidligere, hvis han ikke hadde insistert på å stoppe og kjøpe en flaske vin på hjemveien, hvis han kunne byttet plass med henne, hvis … Det var så mange hvis-er som han trodde at han hadde avskrevet, men skyldfølelsen skar stadig nådeløst i ham.

Og nå skulle han prøvd hardere å overbevise henne om at hun hadde vært viktigere for ham enn karriere, penger eller barn. Han hadde vært sikker på at de kunne stable livet sitt på beina igjen, men hun hadde ikke engang villet gi ham en sjanse til å gi henne den kjærligheten og omsorgen han hadde trodd han var den eneste som kunne gi. Tara hadde vært urokkelig i sin overbevisning om at skilsmisse var den eneste måten hun kunne gravlegge fortiden på.

Og på en måte hadde hun hatt rett.

Nå hadde hun et meningsfullt liv med en givende jobb, og var vakrere enn noen gang. Hun hadde sikkert mengder av beundrere, og Ryan var overrasket over at hun ikke hadde giftet seg igjen.

Men det var hennes sak.

Han hadde ingen rett til å blande seg.

Det ville ikke bli lett, men han måtte bare ignorere sorgen og fortsette med sitt eget liv. Å tenke at det fantes noen mulighet for å bli sammen med henne igjen, ville være absurd. Taras holdning hadde bekreftet det.

Plutselig følte han seg utslitt. Tanken på en varm kopp kaffe og en myk seng virket tiltalende.

Riverside Motell, hadde Tara sagt.

Han kjørte sakte gjennom Keysdales søvnige bysentrum til han så et skilt som pekte østover mot elven. Omtrent en halv kilometer senere så han motellet, og tankene gikk fra Tara til å få ordnet overnatting.

To rader med utleiehytter lå på bredden av Keysdale-elven. De fleste hadde utsikt over de frodige innhegningene på den andre siden, og hele stedet lå fredelig og rolig til.

Han parkerte ved resepsjonen, gikk ut av den svarte sportsbilen, og strakte seg. Høyre hofte verket av bursitten han fikk når han satt for lenge.

Resepsjonen var folketom. Han kikket rundt og la merke til turistbrosjyrene som reklamerte for museet, et meieri kalt Melkefabrikken, rafting, og en håndfull lokale restauranter.

Han plukket opp en brosjyre, men før han fikk sett på den, kom en lubben, middelaldrende dame inn fra et siderom.

Hun smilte og hilste.

– God dag. Interessert i et rom?

– Ja, bare for i natt. Han forklarte at han ønsket regelmessig opphold, de fant frem til en ordning, og han fikk nøkkelen.

Kvinnen kastet et blikk på brosjyren han fortsatt holdt i hånden.

– Absolutt verdt et besøk hvis du har tid.

– Kanskje neste gang, sa han, og snudde seg for å gå.

– Håper du vil trives her, mr Dennison.

– Det vil jeg helt sikkert, sa han muntert, men han visste at han ville bruke mesteparten av fritiden på selvransakelse.

Før han satte seg i bilen, kikket han nærmere på brosjyren.

MELKEFABRIKKEN

OPPLEV ET VIRKSOMT GÅRDSMEIERI

PÅ NÆRT HOLD

Ti kilometer sør for Keysdale, på Hill Park Road.

Han gransket bildet og brettet ut brosjyren.

Åpen for omvisninger.

Kl. 10-17 i helger og ferier

Meieriomvisninger inkluderer melking kl. 15

Eiere: Graham og Jane Fielding

Han hadde ikke engang lagt merke til det.

Det måtte ha vært skiltet. Han hadde vel fokusert så mye på Tara at alt annet hadde gått ham hus forbi.

Men det fikk ham til å tenke.

Slet Fielding-familien med å få endene til å møtes?

Måtte Tara ut for å jobbe?

Hadde ulykken noe å gjøre med situasjonen deres?

Han fikk en guffen følelse i magen.

Så mye hadde forandret seg siden han mistet kontakten med Tara og familien hennes. Ikke minst hans ekskone.

Han kjørte til hytten, grep bagasjen og låste seg inn. Han laget seg pulverkaffe og åpnet døren ut til verandaen. Solnedgangen kastet lange skygger over elven. En kus rauting ga gjenlyd i stillheten. Han hadde tilsynelatende stedet for seg selv.

Med tid til å tenke.

På Tara.

Det var umulig å forvise henne, og alle grunnene til at han forelsket seg i henne for over ti år siden, fra hjernen.

Hun var til og med vakrere enn han husket, og jernviljen hennes hadde ikke blitt svakere.

Det gikk plutselig opp for ham at han hadde funnet ut det han trengte å vite – han elsket henne fortsatt.

Men han hadde ikke den ringeste anelse om hva han skulle gjøre med det.

*

Etter at Ryan dro, ble Tara igjen på verandaen for å samle tankene i solnedgangen.

Hvorfor?

Hvorfor nå?

Hver dag hadde hun sørget over bruddet med Ryan. Kjærligheten til ham brant fortsatt sterkt, og å se ham igjen … Det var som om tiden hadde stått stille de siste åtte årene, og plutselig hadde hun sett inn i øynene på mannen som alltid ville være hennes sjelevenn.

Hvordan burde hun reagere?

Han var skilt, men ikke snakk om at de kunne begynne på nytt. Hun hadde et tilfredsstillende liv som hun hadde arbeidet hardt for å oppnå, og Ryan hadde sitt liv i storbyen. Det burde ikke være så vanskelig å spille likegyldig og avmålt og veldig profesjonell. Tross alt kom hun knapt til å se ham.

Ja … Likegyldig, avmålt og profesjonell. Hun kunne klare det.

Kunne hun ikke?