Sue MacKey

Svevende drømmer

Oversatt av Linn Dahler

Kjære leser!

Velkommen til Wellington, hovedstaden på New Zealand. Byen, som også blir kalt vindfulle Wellington, ligger ved kysten og har en stor havn hvor fergene går frem og tilbake over Cook-stredet mellom Nord- og Sørøya.

Jeg har aldri skrevet noen historie fra en storby før, og jeg har bare tatt for meg en veldig liten del av byen. Jeg elsker å bruke settinger jeg kjenner fra virkeligheten, fordi jeg føres til dette stedet idet jeg begynner å skrive. Jeg kan dele minnene jeg har fra jeg selv vandret langs en spesifikk strand, gikk gjennom en travel gate eller var ute og syklet.

Både Ruby og Jack elsker Wellington, men for Ruby tok det lang tid å innse det. Å komme hjem for å slå seg til ro er spennende for henne, mens Jack har bestemt seg for at livet må ha mer å by på, og at han antakelig ikke finner det i hjembyen.

Jeg håper du vil like reisen disse to legger ut på, hvor de må komme over det som gikk galt i deres tidligere forhold og finne felles holdepunkter for å starte på nytt sammen.

Med vennlig hilsen

Sue MacKay

Bak enhver forfatter står en dyktig redaktør.

Takk skal du ha, Megan Haslam,

for tålmodigheten og oppmuntringen.

1

– Hvis jeg ikke spiser noe snart, faller jeg i koma, sa Ruby Smith til sjefen og kollegaen sin, Dave.

– Den har jeg hørt før. Har du ikke spist frokost? Dave satte de to ryggsekkene med medisinsk utstyr ved helikopterdøren, klar for å ta dem med inn på lagerrommet for påfylling.

– Det er mange timer siden. Hun kastet et blikk på klokken. – Seks timer, for å være presis. Hun var blitt tilkalt akkurat da hun skulle til å sette seg ned med en kjøttpai fra det lokale bakeriet. Nå var de nettopp tilbake fra en bilulykke på motorveien. De hadde transportert en ung mann som hadde brukket begge lårbena og fått revet av femoralarterien, til Hutt Hospital.

– Red, er det deg? ropte en dyp mannsstemme nede på bakken.

Ruby fikk hjertet i halsen. – Jack? Selv etter så mange år var stemmen like velkjent som hennes egen. Stemmen var det første hun hadde falt for ved Jack, den eneste mannen hun noensinne hadde elsket. Mannen hun hadde forlatt. Av en utrolig tåpelig grunn.

Men hva gjorde Jack her? I dag? Det var ikke meningen at han skulle starte før på mandag. Hun holdt fremdeles på å venne seg til tanken på å skulle jobbe sammen med ham. Kom det til å bli som i gamle dager? Skulle Jack være profesjonell til fingerspissene, vokte over henne som en hauk og lære henne nye ting? Kom hun til å lytte tålmodig og ha lyst til å røre ved ham når ingen så dem? Hun sukket svakt. Hun måtte holde hendene for seg selv, enten hun likte det eller ikke. Skyve dem dypt ned i lommene om det ble nødvendig. Hun var eldre og klokere nå. Selv om det skulle bli noen gnisninger mellom dem mens de vennet seg til å jobbe sammen igjen, ville hun overleve.

Hun hadde ikke noe valg. Wellington var hjemmet hennes nå. Aldri mer skulle hun pakke sakene sine og dra av sted. Hun hadde lett, funnet det hun var ute etter og kjent på smerten ved tanken på at hun hadde kastet bort årevis av livet sitt på å flakke rundt. Å slippe Jack innpå seg igjen, var en trussel mot den nyervervede og skjøre tilfredsheten.

Hun kikket ut i den glitrende vintersolen og grep så hardt rundt dørkarmen at knokene hennes hvitnet. Den høye og slanke Jack utstrålte styrke der han stod og stirret opp på henne. Hun ble tørr i munnen, og fylt av følelser som hun trodde hun hadde greid å tvinge i kne. Jack Forbes. Den nye sjefen hennes. Ekskjæresten.

Hun greide ikke dette. Men hun måtte. – Hei, Jack, fikk hun presset frem. Hallo, kjekken, sa hjernen hennes ertende.

Han flirte på sitt sedvanlige, skøyeraktige vis. Fliret hadde pleid å gi ham alt han ville ha, inkludert henne. – Kom deg ut derfra og hils på en gammel kompis.

Så det var slik han hadde tenkt å håndtere situasjonen. Kameratskap. Det kunne hun leve med, og det var en bedre start enn hun hadde håpet på. Ruby hoppet ned på asfalten og skar en grimase idet hun kjente smerten i kneet. Hun rettet seg opp og gikk mot situasjonen hun både hadde gledet og gruet seg til siden hun kom hjem til New Zealand. Hun gikk mot Jack, som tilsynelatende var vennen hennes nå. Men hun var ikke sikker på om hun var så ferdig med denne mannen som hun burde være. Det gjenstod å se.

– Jack, så hyggelig å se deg. Det var antakelig årets underdrivelse.

– Godt å se deg igjen, Ruby-Red. Det gamle kallenavnet. Som han hadde brukt når han kom inn døren om kvelden eller våknet om morgenen.

Hjertet til Ruby hoppet over et slag. Var han i det hele tatt klar over hva han sa? Hun kikket opp på ham, så at adamseplet hans hevet og senket seg, og skjøv fra seg fornemmelsen av å drukne. Hun klistret på seg et anstrengt smil, og håpet det var nok til å dekke over sjokket ved å se ham.

Jack hadde alltid vært kjekk, men nå, tre år senere … jøss. Begjæret strømmet gjennom henne. Å, herregud, det var ikke meningen at denne gjenforeningen skulle være preget av lyst og fristelse. Kamerater skulle de være. – Tenk at du skal være med og fly helikopter.

– Hvorfor skulle jeg ikke det? Smilet hans bleknet. – Jeg ble veldig overrasket da jeg så ditt navn på listen over ansatte. Jeg visste ikke at du var tilbake i landet, og iallfall ikke i Wellington. Øynene hans smalnet, og han lot blikket gli over henne på en måte som fikk blodet hennes til å bruse og ga henne gåsehud. Hun ville ha ham. Desperat.

Tanken på å jobbe sammen med Jack var nettopp blitt mye verre. Hun irriterte seg over at han så enkelt kunne fremkalle slike følelser i henne etter så lang tid. – Jeg skjønner hva du mener. Det kom veldig overraskende på meg at du hadde forlatt akuttmottaket.

– Jeg er visst full av overraskelser. Var det sarkasme hun hørte i stemmen hans?

– Kanskje jeg også har noen overraskelser, svarte hun. Som at hun hadde kjøpt seg hus og var i ferd med å renovere det, og hadde skaffet en søt, liten romkamerat. Dersom dette ikke overrasket Jack, måtte han ha blitt til stein i løpet av årene hun hadde vært borte.

Så trengte et minne seg på, og fikk henne til å gremme seg.

For tre år siden hadde ansiktet til Jack vært sjokkert og vantro da hun avslørte sin største overraskelse noensinne. – Skal du virkelig dra? Forlate Wellington? Og meg?

– Jeg må det. Jeg kommer aldri til å finne faren min dersom jeg blir her. Og siden jeg har fått vite at han er amerikansk, virker det fornuftig å dra til USA. Kom igjen, Jack, forsøk å forstå. Det er første gang jeg har noe å gå etter. Hvordan kan jeg la det være? Hun skalv så kraftig på hendene at hun mistet middagstallerkenen og sølte mat over hele gulvet. – Du kan jo alltids bli med, hvisket hun desperat.

– Klart det, Red. Bare reise fra alt her. Som om det er så enkelt. Jeg har nesten et år igjen av spesialiseringen. Det er ikke mulig bare å stanse midt i løpet. Men du kan jo vente til jeg er ferdig.

Hun hadde ristet på hodet og undertrykt lysten til å kaste seg i armene hans og bli der for bestandig. – Jeg kan ikke vente. Jeg har ventet hele livet på å få møte pappa, og dette er det nærmeste jeg har kommet til å treffe ham. Det er så viktig for meg. Jeg er nødt til å dra. Jack hadde vært like viktig, kanskje enda viktigere, men hun hadde hatt en naiv tro på at det var mer avgjørende å finne faren sin.

Ansiktet til Jack hadde vært dystert. – Du kommer vel aldri til å bli lykkelig før du har gjort dette. Ikke engang sammen med meg …

Klumpen i halsen hadde vært for stor til at hun greide å svare.

Det var da kranglingen begynte, nesten som en forsvarsmekanisme som beskyttet hjertene deres. De var blitt enige om at de måtte gjøre det slutt; men dagene før hun reiste, hadde vært intense, siden de presset så mye kjærlighet som mulig inn i den lille tiden de hadde igjen.

Nå løftet Jack hånden og stanset henne. – Hei, vi får la fortid være fortid.

Au da. – Du har rett. Dette er en annen jobb, og vi er antakelig andre mennesker. Det var iallfall hun. Hun tvang frem et smil og spurte: – Hvordan går det med deg? Du ser da ganske godt ut til å være så gammel.

Det glitret i de grå øynene hans, og han smilte det vinnende smilet sitt som ga henne sommerfugler i magen. – Kan ikke klage. Og ikke kall meg gammel, er du snill. Det var da ingen katastrofe å fylle tretti.

Så hvorfor virket han nølende? Jack hadde alltid vært så selvsikker. Hun kunne ikke lenger spørre om noe personlig heller. Han ville sikkert ikke svare. Å snakke om ting som plaget ham falt ikke naturlig. Han ba aldri om støtte fra noen.

Så hun slo håndflaten spøkefullt mot pannen. – Selvfølgelig, du har jo hatt rund bursdag. Jeg håper det betyr at du fremdeles har helsen, og at det ikke er noen kroppsdeler som råtner og holder på å falle av den rynkete, gamle skrotten din.

– Jeg har savnet den frekke tonen din, Red. Ingen andre er så frekk mot meg. Plutselig mistet føttene til Ruby kontakt med bakken idet Jack løftet henne opp og ga henne en bjørneklem.

– Hvem har holdt skikk på deg da? gispet hun mot brystet hans. Hjertet hans slo under øret hennes. Sterkt og stødig, akkurat som Jack selv. Armene hans var muskuløse og varme. Akkurat som i gamle dager. Rett før kroppen hennes smeltet av lengsel, vred hun seg løs i tilfelle hun skulle finne på noe dumt, som å presse seg mot ham og klamre seg fast.

Jack strammet grepet, men han svarte ikke på spørsmålet. – Du ser bra ut. Selv med den merkelige hårfargen, mumlet han mot øret hennes. – Hva skjedde med den vakre sherryfargede manken?

Den hadde minnet henne for mye om Jack. Hver eneste gang hun så seg i speilet etter at det ble slutt, hadde hjertet hennes blitt knust på nytt. – Det var i veien for helikopterhjelmen, sa hun bare.

– Ok. Han lød skuffet. – Litt synd, da.

Hun mumlet mot jakken hans. – Lett for deg å si. Det var ikke du som måtte stelle det.

Da fingrene hans presset seg litt hardere mot livet hennes, mintes Ruby kjærligheten de en gang hadde delt. Hun hadde undret seg over at en så smart mann ville ha henne. Ikke engang moren hennes kunne få henne til å kjenne seg så bra og så trygg som Jack hadde gjort. Og akkurat som med moren, hadde hun kjempet mot kjærligheten og satt sine egne behov først. Slik hadde hun ødelagt noe veldig spesielt og verdifullt. Etterpåklokskap var trasige greier.

Ville hun få en ny sjanse?

Ruby dro inn duften av Jack og mintes lange ettermiddager tilbrakt med å elske. Så han brukte fremdeles samme etterbarberingsvann. Hvilke andre vaner hadde han beholdt? Var han i det hele tatt samme person? Ikke dersom tvilen i øynene hans var en indikasjon.

Så satte han henne brått ned på bakken. Hun snublet og måtte kjempe for å holde seg på bena. Han grep henne i albuen for å hjelpe, og sendte en bølge av hete gjennom armen hennes.

– Forsiktig. Tonen hans var plutselig brysk.

– Takk. Ruby dro armen sin løs og gned den for å bli kvitt den varme fornemmelsen. Hun kikket opp og fikk se at Jack studerte henne med det samme blikket som hadde hjemsøkt henne etter at hun forlot ham på flyplassen.

Jack sluttet å stirre. – Så nå jobber du på redningshelikopter. Det var en uventet karriereretning for deg som så desperat ville bli akuttsykepleier.

– Det er ikke så langt unna. Og du har jo valgt det samme selv. Hun gjorde sitt beste for å unngå å si det rett ut: hun fullførte aldri noe hun begynte på. Hvordan kunne hun det? Hun hadde alltid vært for travelt opptatt med å komme seg videre.

Men for første gang i livet hadde hun oppnådd noe som var svært viktig for henne. Et diplom som hang på soveromsveggen. Signert av sjefen for ambulansetjenesten i San Francisco.

Ruby Smith, ambulansearbeider. Bestått med god karakter. Rett ved siden av utmerkelsen for å ha utvist mot i tjenesten. Og på den andre siden hang sykepleierdiplomet hun endelig var blitt tildelt i USA. Dersom moren bare kunne ha fått sett diplomene. Da ville hun ha vært fornøyd med datteren sin for en gangs skyld. Den eneste andre personen som hun hadde villet dele suksessen med, stod nå foran henne, og det var for sent. Han visste kanskje at hun endelig hadde fått til noe, men han hadde ikke vært der for å dele det med henne. På grunn av alle de tåpelige feilene sine, hadde hun vært alene.

Fra den dagen hun bestemte seg for å komme tilbake, visste hun at hun ville bli nødt til å møte Jack. Dette var den første byen hun hadde vendt tilbake til. Hun var kommet tilbake på grunn av Jack. Wellington var Jack. Og allikevel hadde hun nølt med å ringe ham. Redd for å finne ut at han hadde gått videre med livet sitt og knapt husket hvem hun var.

Ruby lukket øynene et øyeblikk. Dette var altfor vanskelig. Vær sterk. For seg selv gjentok hun mantraet som hadde fått henne gjennom de siste årene, før hun byttet samtaleemne til noe tryggere. Igjen.

– Jeg trodde ikke du skulle begynne før i neste uke. Hun la hodet på skakke og stirret opp på ham. – Eller har jeg misforstått?

Han flirte igjen, selv om smilet ikke nådde helt opp til øynene. – Jeg har vært i flyklubben ved siden av her i noen timer, og tenkte jeg skulle ta en tur innom og møte de som var på vakt på helikopterbasen.

– Flyklubben? Flyr broren din fortsatt en av de små greiene? Hun kikket over landingsplassen på de små flyene som stod utenfor klubblokalet.

– Nei, Steve flyr jumboer for tiden. Det er jeg som flyr tomahawkene du ser på. Han humret. Enda en velkjent lyd hun hadde savnet.

– Du tuller. Jack hadde aldri hatt fritid før. – Mener du det?

– Jeg elsker hvert minutt i luften. Han humret igjen. Men det låt litt sårt. Det var noe som ikke stemte. Var den glade Jack ikke så glad allikevel?

– Kan du ta meg med på tur en dag? Dumt spørsmål.

Jack tok et steg bakover og sa bestemt: – Beklager, jeg kan ikke ta med passasjerer før jeg har fått flysertifikatet.

Han trengte da ikke å se så lettet ut. – Hvor mange timer har du flydd?

– Tjuesju, og jeg trenger minst femti før jeg tar eksamen. Han kikket mot helikopteret. – Vil du introdusere meg?

Hun hadde fullstendig glemt at Dave ventet på hjelp til å rydde i helikopteret. – Jeg trodde dere allerede hadde møttes, siden det er hans jobb du skal ta over.

– Da jeg kom hit med direktøren, var Dave ute på jobb.

– Da har dere jo mye å snakke om. Hun ropte: – Dave, kan du komme ut, er du snill?

Dave stakk hodet ut. – Hvorfor drepte du ikke den fyren for at han kalte deg Red?

Fordi Jack alltid hadde kalt henne det. Hun hatet at andre brukte kallenavnet, fordi det fremkalte for mange minner. – Det er den nye sjefen min.

– Det hindret deg ikke i å fly i flint da jeg kalte deg Red. Dave kikket på Jack, og deretter tilbake på henne med et snev av bekymring i blikket. – Så dere kjenner hverandre fra før?

Lurte han på om det kom til å påvirke jobbsituasjonen? Hvis det var tilfelle, kunne Jack bytte team.

– Vi jobbet sammen en gang i tiden. I et helt annet liv. Ruby bet tennene sammen. – Jeg var sykepleierstudent, og Jack var en sjefete turnuslege.

Jack gryntet. – Jeg? Sjefete?

– Medisin er en liten verden. Den eldre mannen smilte ned til Jack. – Velkommen skal du iallfall være. Du har mye spennende i vente.

– Det vil utvilsomt bli noen interessante dager, nikket Ruby. Som når været var forferdelig og det var direkte skummelt å fly. Hun innrømmet aldri frykten, bare festet sikkerhetsutstyret og lot som ingenting. Nå introduserte hun de to mennene for hverandre. – Dave, dette er Jack Forbes. Hun så på mens de målte hverandre opp og ned før de håndhilste.

De måtte ha bestemt seg for at den andre var ok, for noen øyeblikk senere ga Dave sekkene med medisinsk utstyr til Ruby og inviterte Jack om bord til en gjennomgang av hvordan ting fungerte.

– Jeg skal la dere være i fred, sa Ruby og slengte en ryggsekk over skulderen. – Når jeg har fylt på disse, skal jeg lage kaffe. Og så skulle hun endelig få spist paien hun hadde kjøpt.

Jack grep den andre sekken. – Jeg kan ta denne for deg.

Ruby dro den ut av hånden hans. Sekkene var tunge, men hun lot aldri mennene bære dem for henne, selv ikke når det verket i det vonde kneet. Å bære dem var en del av jobben. – Det går bra. Dave har masse å vise deg.

– Jeg er ikke noen fersking, Red; jeg har fått opplæring. Jeg vet hvor alt blir oppbevart, hvordan man aktiverer vinsjen og bruker radioen. Han lød forbitret.

– Alle helikoptrene er litt ulike inni. Du kan like godt ta en titt sammen med Dave mens det er rolig.

Jack ristet på hodet. – Og jeg som trodde at jeg var sjefen.

– Ikke før i morgen. Ruby blunket til ham. – Og først etter at du har vært på tre turer.

Det var ikke helt sant, men de pleide å holde et øye med de nye på de første turene, før vedkommende ble fullstendig akseptert. Det at han var spesialist i akuttmedisin, betydde ikke at han automatisk ville bli godtatt. Å jobbe med begrensede ressurser i helikopteret, var svært ulikt det å være på et fullt utstyrt akuttmottak.

Ruby så at Jack rynket pannen. Han kom til å hate at hun tok styringen, men det fikk han bare venne seg til. De andre kom til å være enda vanskeligere.

Øynene hans smalnet. – Tre? Det har jeg aldri hørt før.

– Som om ikke du ikke holdt øye med de nye på akuttmottaket?

– Selvsagt gjorde jeg det, glefset han.

Hvor kom det fra? – Slapp av. Vi er vennlige mennesker. Jeg er sikker på at du kommer til å passe godt inn.

Jack smilte forsiktig. – Så du ble overrasket da du hørte at jeg tok flytimer.

– Absolutt. Risikofylte hobbyer hadde aldri vært noe for ham. For Jack var dette et stort steg. Hvem var egentlig denne utgaven av ekskjæresten hennes? Hun kjente ham ikke helt igjen, men på samme tid var han lik seg selv. Mer moden, kjekkere, mer sexy, men allikevel den samme. Og allikevel ikke. Glimtet av tvil i øynene hans, og det at hun tydelig irriterte ham.

Kanskje hun overanalyserte. Han reagerte sikkert bare på å treffe henne igjen. Det var ikke enkelt for noen av dem.

Ruby gikk mot hangaren. De neste fire månedene ville gi henne nok av tid til å bli klok på Jack. For ikke å nevne sine egne blandede følelser for ham.

*

Jack hvilte hendene på hoftene og så på mens Red slepte sekkene over landingsplassen. Hun hadde allerede kommet seg under huden på ham. Med ett ble han sint. Det var meningen at dette skulle være starten på et nytt liv, ikke fortsettelsen på et gammelt. Hun hadde allerede knust hjertet hans én gang. Å la det skje igjen ville være idioti.

Dersom han hadde visst at hun var tilbake i byen, ville han da ha sagt opp stillingen som avdelingsoverlege? Ja, det ville han, for pokker. Ruby hadde ikke lenger noen rett til å bestemme hva slags valg han skulle ta.

Han la forsiktigheten til side og ropte etter henne: – Red, jeg kan hjelpe deg med det der.

Hun snudde seg sakte og sendte ham et strengt blikk. – Det går fint med meg.

Var det fordi han våget å stille spørsmål ved styrken hennes? Var hun mer selvsikker nå? Eller bare flinkere til å skjule usikkerheten?

Jack forsøkte å smile. Det gikk ikke så bra. – Det var mitt siste tilbud.

– Ok.

La hun vekten på venstrebenet? – Slo du benet ditt da du hoppet ned? spurte han. – Det ser ut som du halter.

Hun smilte stivt. – Jeg har det bra, takk.

– Det har du sikkert, men jeg har lov til å vise interesse for kollegene mine. Han la seg haltingen på minnet.

Han måtte holde avstand. Ikke bli for involvert. Fantes det en lærebok som ga svar på hvordan man forholdt seg til ekskjærester?

– Hun er en stabeis, sa Dave bak ham. – Hun liker det ikke når mennene tilbyr henne hjelp med å bære utstyret.

Når var det blitt slik? – Ruby har ikke vært sånn bestandig. Jack klatret om bord i det skinnende røde helikopteret. – Jeg kjenner henne visst ikke like godt som jeg pleide, la han til og så seg om i det kompakte interiøret. Endelig begynte han å føle entusiasmen det var meningen at han skulle føle for denne jobben.

– Folk forandrer seg, mumlet Dave.

Jack krympet seg. Ja, det var nettopp derfor han var her i stedet for å drive akuttmottaket. – Jeg er sikker på at vi vil komme utmerket overens.

– Det merkelige med Ruby og den tøffe holdningen hennes, er at alle forsøker å strekke seg ekstra langt for å tekkes henne, sa Dave. – Alle er tett knyttet til hverandre, men folk anstrenger seg for Ruby, om du skjønner hva jeg mener.

– Det skal jeg huske. Og holde meg på avstand tenkte Jack. Å anstrenge seg kunne bringe ham nærmere Red enn hva sunt var, spesielt for fremtidsplanene hans.

– Bra. Dave snudde seg tilbake mot båren han holdt på å rengjøre.

Jack studerte mannen han skulle vikariere for. – Er du redd for at jeg skal skremme henne bort før du kommer tilbake? Ruby kom til å slutte, men ikke på grunn av ham. Å gå videre var det hun alltid gjorde. Derfor var det ironisk at han også skulle dra snart.

– Vi har en flott gjeng her nå, så jeg vil ikke at noe skal forandre seg. Dersom ikke kona mi hadde bestilt billetter til oss, ville jeg antakelig ikke ha dratt til Europa i år. Dave hevet et øyenbryn. – Og det var jo nettopp derfor Gail gjorde det, selvsagt. Kvinner kan være utspekulerte, ikke sant?

– Det kan de, ja. Men ikke Red. Hun var mer som en møll som fløy kontinuerlig mot lyset og allikevel ikke kom noe sted. Jack hadde pleid å erte henne, alltid i visshet om at de ville kysse og bli venner igjen senere. Men nå ble det ikke slik. Han kunne bare glemme de berusende kyssene, den hete sexen og all moroa de hadde hatt sammen.

For det første måtte han få inn i hodet at hun het Ruby. Ikke Red. Og at hun ikke var hans type. Han kikket ut en gang til og så på den eneste kvinnen han noensinne hadde brydd seg om. Det hogg til i magen. Den velformede baken til Red svaiet ertende fra side til side. – Det er en stund siden jeg så henne sist.

– Merkelig at hun ikke har nevnt deg.

Ordene til Dave rykket ham tilbake til virkeligheten. – Det er noen år siden. Hvor lenge har hun jobbet her?

– To måneder. Hun kom rett fra San Francisco.

– To måneder? utbrøt Jack. Dersom Ruby hadde sparket ham hardt i magen, ville det ikke ha gjort mer vondt. To måneder uten et ord? Snakk om å bli satt på plass. Han kjente blikket til Dave på seg, så han bet seg i tungen og forsøkte å virke uberørt. – Hun og jeg har visst litt å snakke om. Men ikke på dette skiftet.

– Hun har meget god arbeidserfaring. Kvalifikasjonene hennes er fantastiske.

– Det er første gang Ruby har greid å stå løpet ut. Utrolig. Det var også første gang hun hadde vendt tilbake til et sted. Hadde hun endelig greid å spore opp faren? Det var den eneste forklaringen på at hun hadde tilbrakt nok tid på ett sted til å skaffe seg en utdannelse. Betydde det at angsten hadde forsvunnet?

– Er hun fremdeles like konfronterende? spurte han. – Som om hun må angripe først, før andre rekker å komme innpå henne? Han burde ikke spørre Dave, men nå snakket de sammen som to sjefer om en av sine medarbeidere.

Det var iallfall det han sa til seg selv.

Dave studerte ham tankefullt. – Det kan jeg ikke si at jeg har merket noe til. Pleide hun å være slik før?

Jack nikket. Han angret allerede på at han hadde stilt spørsmålet. Han ville ikke at Dave skulle endre oppfatning av Ruby på grunn av ham. – Hun pleide å ha noen problemer som stresset henne, men ut ifra det du forteller, høres det ut som hun har ordnet opp i dem.

– Noen forhold tåler vel ikke tidens tann … Dave gransket ham med årvåkent blikk, som om han ville forsikre seg om at vikaren ikke skulle skake henne opp. Hyggelig å vite at hun hadde en så god venn. – Men noen gjør det.

Jack ristet på hodet og mumlet: – Ikke i dette tilfellet.

Dave trakk på skuldrene. – Synd det, da. Jeg har uansett på følelsen at Ruby er klar for å slå seg til ro.

– Da kan du umulig kjenne henne så godt. Ruby slo seg ikke til ro. Noensinne. Ikke slik han gjorde. Han hadde vært fornøyd med å leve på dette stedet hvor han hadde bodd hele livet. Inntil nylig. Nå var han så rastløs at det verket i ham. Se opp, verden, Jack Forbes er på vei.

Jack tvang seg til å smile mens han fulgte henne med blikket. Hun var like sexy som alltid. Kroppen hans hadde umiddelbart dratt kjensel på henne.

Han snudde seg og begynte å granske innsiden av helikopteret møysommelig. Dette kom til å være livet hans de neste månedene. – Det er trangt.

Dave gliste. – Ja, det krever tilvenning.

– Og jeg er alltid foran, sa en mann fra den andre siden av skilleveggen. – Sammen med Slats. Han har gått til hangaren en tur.

Dave flirte. – Chris, kom deg inn hit og hils på Jack. – Denne fyren er en sabla god pilot, Jack. Det er han du vil ha med deg når det er vanskelige værforhold.

Jack håndhilste på mannen som ikke så ut til å være ferdig med videregående. – Hyggelig. Hvor mange timer har du flydd denne doningen?

Chris lo. – Flere enn man skulle tro.

– Skal vedde på at du må vise leg hver gang du kjøper øl.

– Det er noe mas, mumlet Dave. – Men jentene liker babyfjeset hans.

Jack trodde ham. Hva med Ruby? Likte hun utseendet til piloten? Det knyttet seg i magen til Jack. Det måtte jo være en mann i livet hennes; selv om det strengt tatt ikke angikk ham lenger.

Men som sjef måtte han vite hvordan livssituasjonen hennes var, akkurat som med de andre medarbeiderne. Dersom privatlivet til noen var dysfunksjonelt, ville han vite om det. Tilfredse medarbeidere betydde godt arbeidsmiljø og en bedre luftambulansetjeneste.

Det gjaldt bare å huske at navnet hennes var Ruby, og ikke Red, så skulle han greie å forholde seg til dette på en distansert måte. Eller?