SHERRYL WOODS

På egne vinger

OVERSATT AV

Kari Lyngstad

Kjære venner!

Det er mange av dere som har tatt vel imot menneskene i Serenity og bedt om mer om dem, en fristelse jeg ikke kunne motstå. Her kommer Jeanettes historie til dere alle, sammen med et underplot om den djevelske Mary Vaughn, som prøvde å ta Ronnie fra Dana Sue … to ganger! Jeg tror dere vil få nytt innblikk i hva som får henne til å tikke og gå, og kanskje sågar kjenne medlidenhet med henne.

Bokens hovedpersoner, Jeanette og Tom, har begge sine grunner for ikke å ville feire jul. I Jeanettes tilfelle er årsaken tragisk. Den har formet hele hennes voksne liv. Siden Tom elsker henne så høyt, får han et nytt perspektiv på sin egen avsmak for julehøytiden. Men det morsomme er at begge to har sjefer som insisterer på at disse to skal være blant de ansvarlige for den magiske julefeiringen i Serenity, en by hvor innbyggerne forguder alle høytider.

Alt godt.

Sherryl

KAPITTEL 1

Den avslappende duften av lavendel i håndkremen Jeanette Brioche masserte inn i de stive fingrene, gjorde absolutt ingenting for å roe de frynsete nervene hennes. For et par timer siden hadde Maddie Maddox, sjefen hennes ved Spaet på hjørnet, gitt beskjed om et møte klokken seks, rett etter at Jeanette skulle avslutte behandlingen av dagens siste kunde. Maddie hadde ikke sagt hva det gjaldt, men den dystre minen tydet ikke på at noe skulle feires, noe hun og venninnene Dana Sue og Helen kunne finne på å gjøre helt på sparket.

Siden Jeanette hadde tendens til å være en som så katastrofer på lur over alt, bestemte hun seg for å få det overstått selv om klokken ikke var seks ennå. Magen knøt seg da hun gikk bortover gangen til Maddies kontor.

Da Jeanette hadde banket på den halvåpne døren, gikk hun inn i kaoset. En ustelt Maddie holdt Cole på et halvt år i armene mens hun prøvde å mate ham mellom sprellene, mens to år gamle Jessica Lynn løp rundt i rommet og rev ned alt hun så. Maddies vanligvis så velordnete mapper lå i en haug, og prøver fra leverandørene deres lå strødd rundt. En krukke med håndkrem hadde fått lokket skrudd av, og innholdet lå smurt utover.

– Hjelp! sa Maddie til Jeanette, som prompte løftet Jessica Lynn opp og kilte henne til hun begynte å fnise.

– Dårlig dag? spurte Jeanette og kjente at knuten i magen løsnet mens den lille jenta klappet henne på kinnet med klisne fingre med roseduft fra håndkremen. Jo mer tid hun tilbrakte sammen med Jessica Lynn og Cole, så vel som med Helens lille datter, desto høyere tikket den biologiske klokken hennes. Alarmen hadde ikke gått ennå, men hun hadde på følelsen at det snart ville skje når duften av babypudder etter hennes syn begynte å lukte bedre enn urtearomaene på spaet.

– Dårlig dag, dårlig uke og mest sannsynlig en dårlig måned, svarte Maddie.

Svaret forklarte på mange måter det dystre ansiktsuttrykket hun hadde hatt tidligere på dagen. Maddie hadde allerede tre barn da hun giftet seg med Cal Maddox for noen år tilbake, og nå hadde hun fått to til. Ty studerte andre året ved Duke College og var stjerne på baseballaget. Kyle gikk på videregående og var omsider begynt å få tilbake likevekten etter Maddies skilsmisse fra faren hans, og Katie hadde nettopp fylt ni og var bare måtelig imponert over å være storesøster i stedet for familiens yngste.

Det var ingen tvil om at Maddie hadde hendene fulle, selv uten å ta i betraktning at hun drev Spaet på hjørnet, et svært populært helsestudio og dagspa. Jeanette fattet ikke at hun klarte å ha så mange baller i luften. De fleste dagene klarte hun det med glans. I dag så hun fullstendig utslitt ut.

– Vil du at jeg skal ta med jenta vår og gi henne litt skjønnhetspleie? spurte hun Maddie, selv om Jessica Lynn ålet seg for å komme løs.

– Cal burde faktisk være her hvert øyeblikk for å hente dem, svarte Maddie. – Da kan du og jeg ta en prat.

Akkurat da kom mannen de snakket om inn, vurderte situasjonen med et flir og frigjorde Jeanette fra en sprellende Jessica Lynn.

– Hvordan har favorittjenta mi det? spurte han og kastet den lille opp i luften før han plantet et smellkyss på kinnet hennes som fikk Jessica Lynn til å hyle av fryd.

– Jeg trodde jeg var din favorittjente, kom det fra Maddie med påtatt irritasjon.

Cal lot ikke til å ense konas bustete hår, mangel på sminke og flekkete bluse da han satte toåringen fra seg og bøyde seg ned for å gi Maddie et langt, dvelende kyss. – Du er min favorittkvinne, sa han til Maddie. – Det er mye, mye bedre.

Jeanette så misunnelig på at Maddie strøk ham over kinnet til svar, og blikkene deres møttes. Det var som om de to var alene i rommet. Med Dana Sue og Ronnie Sullivan, og Helen Decatur og Erik Whitney var det på samme måten. Aldri i sitt trettitoårige liv hadde Jeanett opplevd noe som minnet om den kjærligheten disse parene delte. Ikke rart hun nesten sukket høyt av lengsel når hun var i nærheten av noen av dem.

Lykken deres var faktisk nesten nok til å overbevise henne om at hun burde gi dette med et forhold en ny sjanse. Hun hadde vært ute av trening i tre år nå, helt siden hun brøt med han som mislikte engasjementet hennes i Spaet på hjørnet. Siden Cal, Ronnie og Erik alle var hengivne overfor konene sine og støttet yrkeskarrierene deres, visste Jeanette at det var mulig å finne en slik mann. Hun hadde bare ikke vært så heldig ennå.

Til slutt trakk Maddie blikket vekk fra mannen sin, men kinnene blusset. – Bra redning, trener Maddox, sa hun og tenkte på Cals rolle som trener for den videregående skolens baseballag, og sønnens tidligere mentor. – Kan du få disse to sukkerklumpene ut herfra så jeg kan føre en intelligent samtale med Jeanette?

– Det skal bli, sa Cal og la Cole i vognen før han løftet Jessica Lynn opp igjen. – Skal jeg stikke innom Sullivan’s og ta med hjem noe til middag?

Maddie nikket. – Jeg har allerede ringt. Dana Sue har gjort klar en bestilling til deg. Bare parker på baksiden og stikk hodet inn på kjøkkenet. Hun eller Erik kommer ut med det.

– Greit, sa Cal og smilte mens han gjorde honnørhilsen. – Da ses vi senere. Ha en fin kveld, Jeanette. Ikke la henne overtale deg til noe.

– Hysj, kommanderte Maddie og så strengt på ham før hun jaget ham ut fra kontoret.

Jeanette så mistenksomt på Maddie da hun lukket døren etter mannen sin. – Hva har du planer om å få meg med på?

– Å, ikke hør på ham, sa Maddie, selv om hun så en anelse skyldbetynget ut. – Det er ikke noe viktig.

– Da er det altså nettopp det, slo Jeanette fast. Hun kjente Maddie nokså godt etter å ha samarbeidet med henne om å få helsestudioet i gang. Nå gikk det som et velsmurt maskineri, så absolutt takket være Maddies evne til å minimere vanskene på oppgavene hun delegerte til de ansatte. Hun kunne snakke like innsmigrende som en hvilken som helst sørstatspike. Jeanette hadde lært seg å være på vakt når hun hørte den nedlatende tonen.

– Få høre, beordret Jeanette.

– Når jeg tenker meg om, er det for fint ute til å sitte inne. Vi tar med oss hvert vårt glass med søt te og tar praten ute på terrassen, foreslo Maddie, som allerede var på vei ut av kontoret og bort til den lille kafeen som var en del av spaet.

Jeanette diltet etter, og knuten i magen var på plass igjen.

Da de hadde satt seg i skyggen av en gigantisk eik som blokkerte for de fleste strålene fra en synkende sol, tok Maddie en lang skurk av teen sin, sukket tilfreds og ga Jeanette et stort smil som virket litt anstrengt. – Hvordan går bedriften?

Jeanette måtte nesten le høyt. – Det vet du sikkert bedre enn jeg. Kom igjen, Maddie. Bare si det. Hva har du på hjertet?

Maddie satte teen forsiktig fra seg på bordet og bøyde seg fram med en alvorlig mine. – Du vet at jeg har hatt hendene fulle i det siste.

– Selvsagt, sa Jeanette. Ikke før var ordene sagt, før alarmklokkene ringte. – Du har vel ikke tenkt å slutte?

– Nei, er du rusk, sa Maddie. – Spaet på hjørnet er like viktig for meg som det er for Helen og Dana Sue. Jeg er stolt av det vi har fått til her, og det skal du også ha æren for. Du har gjort en fabelaktig jobb med tjenestene vi yter her på spaet. Jeg har ingen planer om å forlate skuta.

– Takk og pris. Jeanette lente seg tilbake og sukket lettet. Hun hadde sørget for driften av spaet begge gangene Maddie hadde vært ute i svangerskapspermisjon. Hun visste at hun kunne klare å administrere hele driften, men hun ville ikke. Å ha ansvar for de tjenestene spaet ytet, passet henne utmerket. Massasje, ansiktsbehandling, pedikyr og manikyr – alt det hadde hun utdannelse i, og behandling var noe hun forsto seg på. For hennes vedkommende var treningsstudioet ikke stort bedre enn et torturkammer man helst overlot til de dyktige personlige trenerne de hadde ansatt. Og papirarbeidet og markedsføringen som måtte til for at de hele tiden skulle være på hugget i området, var hinsides hennes ekspertise. Dessuten likte hun den daglige kontakten med kundene. Maddie kom seg sjelden ut av kontoret.

– Ok, vi begynner forfra, sa Maddie. – Det eneste jeg prøvde å si, var at Jessica Lynn og Cole krever enormt mye oppmerksomhet akkurat nå, for ikke å snakke om Kyle og Katie som også må følges opp. Og jeg er fremdeles mer eller mindre nygift. Hun smilte. – Cal gir meg i hvert fall følelsen av det.

– Det ser jeg, sa Jeanette med et skjevt smil.

– Saken er den at tiden ikke er min egen.

– Nei vel. Jeanette var på vakt.

– Spaet på hjørnet er nå en av byens mest veldrevne bedrifter, noe som gir oss et visst ansvar, fortsatte Maddie. – Vi må opptre som samfunnsstøtter, så å si.

Jeanette nikket.

– Noe som betyr at en av oss må engasjere seg i byens aktiviteter og evenementer. Hun så alvorlig på Jeanette. – Vi kan ikke bare nøye oss med å skrive ut en sjekk eller være med på lasset. Vi må påta oss lederverv, sitte i diverse komiteer og den slags.

Jeanette sperret øynene opp da det omsider begynte å demre for henne. – Å nei, sa hun og kjente at knuten strammet seg. – Du har vel ikke tenkt å foreslå det jeg tror?

Maddie så uskyldig på henne. – Aner ikke, jeg. Hva tenkte du på?

– Julen, sa Jeanette, som knapt nok klarte å si ordet uten å grøsse.

Som alle høytider var julen svære greier i Serenity – det var dekorasjoner som overgikk alt man noensinne hadde sett i en oppsetning av Nøtteknekkeren, det var Sankt Nikolaus’ ankomst, musikalske framføringer av flere kor, sukkertøystenger og små gaver til alle barna i byen. Hele byen glitret av lys, og pynten på plenene rundt omkring var alt fra smakfullt til direkte glorete. Serenitys befolkning elsket det. De omfavnet høytiden med en femårings storøyde entusiasme.

Det gjorde ikke Jeanette. For henne var julen bare noe hun måtte holde ut, det var en høytid som måtte overleves, ikke en tid for glede og feiring og samling av slekt og venner. Slik hadde det vært i mange år nå. De fleste årene prøvde hun faktisk å legge ferien sin rundt juletider slik at hun kunne bure seg inne sammen med alle dvd-filmene hun hadde gått glipp av året før.

– Ikke tale om, sa hun til Maddie nå. – Bare glem det. Jeg har ikke tenkt å engasjere meg i byens julefeiring.

– Kom igjen, Jeanette. Vær så snill, da, tryglet Maddie. – Det er snakk om noen få møter, sørge for at lysene kommer på plass, at trærne blir opplyst og at kirkekoret blir invitert til å synge. Du har bodd her lenge nok til å kjenne gangen i det. Og du er en av de mest strukturerte menneskene jeg vet om.

– Og den minst sannsynlige personen på kloden som kan tenke seg å være med på det, sa Jeanette like alvorlig. – Ærlig talt, Maddie, så tror jeg ikke du vil ha meg i nærheten av byens juleforberedelser. Jeg hører til dem som gjør narr av julen. Var det opp til meg, hadde vi avlyst hele høytiden.

Maddie så oppriktig rystet ut. – Hvorfor det? Hvordan er det mulig ikke å være glad i julen?

– Jeg er bare ikke det, sa Jeanette anstrengt. – Jeg kan ikke gjøre dette for deg, Maddie. Det går bare ikke. Hva som helst annet, men ikke dette. Jeg kan passe ungene dine, påta meg ekstra plikter her på spaet, hva som helst, men jeg blir ikke med og arrangerer jul.

– Men …

– Jeg gjør det ikke, Maddie, og sånn er det med den saken.

Og for første gang i løpet av hennes tre år ved Spaet på hjørnet, reiste Jeanette seg og gikk ut etter å ha motsagt sjefen, som satt måpende igjen.

*

Tom McDonald hadde vært kontorsjef i Serenitys byadministrasjon i en time og et kvarter da ordfører Howard Lewis kom inn på kontoret hans, slapp den korpulente kroppen sin ned i en stol og kunngjorde: – Nå må vi snakke om julen.

Tom sendte ham et drepende blikk med den hensikt å kvele slike tanker ved fødselen. – Synes du ikke vi skal tenke på budsjettet, Howard? Det skal opp til avstemning ved neste byrådsmøte, og jeg må holde meg orientert om prioriteringene som blir gjort i Serenity.

– Jeg skal fortelle deg hva som har førsteprioritet, svarte Howard med urokkelig besluttsomhet. – Julen. Den feires med brask og bram her i byen. Det må gjøres på rette måten, så du må kalle inn til møte nå. Få med deg noen fra handelskammeret og et par næringslivsledere som er involvert. Du skal få noen navn av meg.

Mens Tom prøvde å tenke ut den beste måten å si nei på, fikk Howard et tankefullt uttrykk.

– Hør her, sa Howard. – Vi trenger noen dekorasjoner til bytorget nå som forretningslivet begynner å blomstre opp igjen i sentrum. Kanskje noen av disse opplyste snøkrystallene. Jeg synes årets feiring bør foregå i sentrum, akkurat som i gamle dager. Parken er flott, men det er noe med et bytorg som passer utmerket til en gammeldags julefeiring, eller hva sier du?

Tom overhørte spørsmålet. – Er nye dekorasjoner med i det løpende budsjettet? spurte han i et forsøk på å tenke praktisk og unngå hengemyren ved å innrømme sin egen avsmak for høytider.

– Det tviler jeg på, svarte Howard med et skuldertrekk. – Men det er alltid noen midler her og der som kan brukes i nødsfall. Skjønnsmessige vurderinger, er det ikke det man kaller det?

– Snøkrystaller kvalifiserer neppe til å kalles et nødstilfelle, sa Tom og lurte på om han måtte ha mange diskusjoner som dette i løpet av tjenestetiden i Serenity. I så fall kom det til å bli en frustrerende erfaring.

Howard viftet ham av. – Du finner en utvei, det er jeg sikker på. Poenget er å komme i gang med dette nå.

– Vi skriver september, Howard, minnet Tom ham på og kjente hvordan engstelsen vokste i takt med ordførerens usvikelige besluttsomhet.

Howard blåste av påminnelsen. – Det tar tid å organisere saker og ting, særlig når vi må sette vår lit til frivillig innsats. Det må du da vite. Cv-en din listet opp all organiseringserfaringen du har. Bruk den.

– Siden du er så entusiastisk med hensyn til dette prosjektet, virker det for meg som om du bør være den som har ansvaret for det, sa Tom uten å klare å skjule desperasjonen i stemmen. Gikk det ett minutt til nå hvor han måtte så mye som tenke på å få i stand en offentlig julefeiring, så kom han til å svette åpenlyst.

Han hadde vokst opp i et hjem som begynte juleforberedelsene mye senere enn dette, komplett med dekoratører som gjorde hvert eneste rom i familiens sørstatsvilla om til en juleutstilling, før runden med sosiale tilstelninger begynte rett etter høsttakkefesten. Gud forby at han eller søstrene faktisk prøvde å pakke opp en av presangene som lå på utstilling under et av de pompøst pyntede juletrærne. De fleste var ikke noe annet enn tomme esker. Som så mye annet som foregikk i hjemmet til familien McDonald, handlet det bare om form, ikke innhold.

Han merket at Howard studerte ham med et smalt blikk. – Har du noe imot julen? spurte ordføreren.

– Sett i en religiøs kontekst absolutt ingenting, skyndte Tom seg å si. – Jeg sier bare at det å organisere en bråte juledekorasjoner og den slags ikke er effektiv bruk av min tid. Så har vi dette med religiøse utstillinger på offentlig sted, forholdet mellom stat og kirke og alt det der. Vi må trå varsomt. Rettssystemet finner mange av disse utstillingene ulovlige.

– Sludder, sa Howard. – Dette er Serenity. Ingen her har noe imot julen. Han reiste seg. – Jeg vil ha en rapport om progresjonen din innen neste torsdags byrådsmåte. Forstått?

Det var bare så vidt Tom klarte å la være å lukke øynene og be om tålmodighet. – Forstått, sa han stramt.

*

Hadde Jeanette vært dranker, ville samtalen med Maddie sendt henne rett til nærmeste bar. I stedet dro hun sporenstreks bort på Sullivan’s for å sette til livs en dobbel porsjon av Dana Sues berømte eplepai toppet med kaneliskrem. Bestillingen – eller en rapport fra servitøren om det sure humøret hun var i – fikk Dana Sue til å forlate kjøkkenet øyeblikkelig.

Innehaveren av Serenitys svært vellykkede og flotte restaurant og medeier i Spaet på hjørnet satte fra seg den gedigne bestillingen og tok plass tvers overfor Jeanette.

– Hva er det? spurte hun bekymret.

Jeanette krympet seg. Hun burde ha skjønt at det var galt å dra hit. Alle tre i De skjønne magnoliaene – det Maddie, Dana Sue og Helen hadde kalt seg selv – var altfor intuitive, for ikke å si nysgjerrige og nærgående. – Hvorfor tror du noe er galt? svarte hun og gjorde et innhogg i paien.

– For det første bestiller du så godt som aldri dessert, i hvert fall aldri dobbel porsjon. For det andre ser du ikke akkurat lystig ut. Dana Sue gransket henne. – Dessuten ringte Maddie og sa at du var oppbrakt på grunn av en samtale dere har hatt. Hun hadde på følelsen at du kom til å gå hit.

– Finnes det noe som helst dere tre ikke sier til hverandre? spurte Jeanette irritert og puttet enda mer av den hjemmelagde kanelisen i munnen. Hadde det ikke vært for sinnsstemningen hun var i, hadde kombinasjonen av myke epler og fyldig iskrem gjort henne henrykt.

– Vi har hatt våre hemmeligheter, forsikret Dana Sue. – Men vi iler også til når en av oss trenger hjelp og støtte. Du er en av oss nå, det vet du vel?

– Nei, det er jeg ikke, protesterte Jeanette, selv om øynene ble blanke. – Jeg har ikke vokst opp her. Dere tre har kjent hverandre hele livet. Dere har gjort ting sammen så å si alltid. Jeg kommer utenfra. Jeg kan ikke være en av De skjønne magnoliaene.

– Milde måne, det er da ikke slik at det finnes lover mot det. Du er det hvis vi sier at du er det, sa Dana Sue resolutt. – Det betyr at vi får lov til å bekymre oss for deg og blande oss inn i livet ditt. Så nå forteller du hva som skjedde da du og Maddie snakket sammen.

– Sa hun ikke hva det var?

– Hun sa bare at det hadde noe med julen å gjøre. Når sant skal sies ble jeg ikke klokere. Ingen får hetta av julen. Plutselig fikk hun et tankefullt drag over seg. – Med mindre de har utsatt julehandelen til julaften, da. Men det kan ikke være det. Det er bare september.

– Det har ikke noe med julehandel å gjøre, innrømmet Jeanette. Hadde hun kunnet, ville hun ha avsluttet samtaleemnet her og nå, men hun forsto jo at det ikke ble aktuelt. Jeanette sukket oppgitt. – Hun vil at jeg skal være med i julekomiteen.

– Ja vel, svarte Dana Sue sakte. – Jeg forstår ikke problemet. Har du ikke tid?

– Jeg kunne alltids tatt meg tid, hvis jeg bare hadde hatt lyst, medga Jeanette motvillig. – Men jeg vil ikke.

– Hvorfor ikke?

– Fordi jeg ikke vil. Er ikke det grunn god nok? Hun puttet mer pai og iskrem i munnen. Hun hadde allerede spist mer enn hun burde. Alt sukkeret begynte å gjøre henne litt kvalm.

– Hvis du har så sterke motforestillinger mot å bli med i komiteen, kommer ikke Maddie til å tvinge deg, forsikret Dana Sue. – Men kanskje du bør fortelle henne hvorfor.

Jeanette ristet på hodet. Gjorde hun det, måtte hun trekke fram for mange vonde minner. – Det er ikke noe jeg har så lyst til å snakke om. Kan vi ikke bare la det være med det?

Dana Sue studerte henne medfølende. – Du vet at Maddie er litt av en hønemor. Hun engster seg hvis hun ikke kjenner hele bakgrunnen, og hun gir deg ikke fred før hun får det ut av deg. Jeg råder deg til å betro deg til henne og bli ferdig med det.

– Nei, sa Jeanette tonløst. – Dere ansatte meg for å jobbe på et spa. Julefeiring har aldri inngått i den avtalen. Hvis dette kommer til å bli veldig viktig, passer jeg kanskje ikke inn her.

– Noe så latterlig! Dana Sue var skrekkslagen. – Selvsagt hører du til her. Vi er glad i deg som en søster. Du får ikke dra herfra bare fordi du ikke har lyst til å sitte i byens julekomité. Maddie finner nok en løsning. Kanskje Elliott kan steppe inn. Eller en av de andre ansatte.

Jeanette lyste opp da det ble snakk om spaets fantastiske personlige trener. – Elliott passer bra til det. Nå som han og Karen er sammen, blir han grøtaktig i stemmen bare noen nevner en høytid. Hun likte tanken. – I tillegg egner han seg godt til å klatre i stiger og utføre alt det fysiske arbeidet som må gjøres. For ikke å snakke om hvor flott han er å se på. Damene i byen kommer til å stå i kø for å melde seg frivillig til komitéarbeidet.

– Mange gode poenger der, sa Dana Sue med et flir. – Husk å nevne dem for Maddie. Men nå skal du få ordentlig mat. Mallefisken er spesielt god i kveld.

Jeanette ristet på hodet og skjøv fatet med den halvspiste paien fra seg. – Jeg er stappmett.

– Føler du deg bedre?

– Hundre prosent, svarte Jeanette. – Takk, Dana Sue.

– Bare hyggelig, sa hun og reiste seg. – Men før du tar en endelig avgjørelse med tanke på komiteen, er det en ting du kanskje bør ta i betraktning.

Jeanette stivnet. Hun trodde problemet var ute av verden. Hun skulle gå tilbake til Maddie og anbefale Elliott til jobben, og det var det. Hun så vaktsomt opp på Dana Sue. – Å?

– Den nye kontorsjefen skal lede komiteen.

– Hva så?

– Han var her sammen med ordføreren forleden kveld, sa Dana Sue. – En ordentlig kjekkas. Hun gliste. – Og jeg hører han er singel.

Jeanette smalnet blikket. – Er det sånn det henger sammen? Driver du og Maddie og leker Kirsten giftekniv?

– Det ville aldri ha ramlet oss inn, svarte Dana Sue uskyldig. – Jeg forteller bare hva jeg vet, så du kan ta en hundre prosent veloverveid beslutning.

– Det har jeg allerede gjort, sa Jeanette ettertrykkelig. – Og jeg er ikke på utkikk etter noen mann. Du har bare gitt meg enda en god grunn til å si nei til dette.

Dana Sue smilte megetsigende. – Jeg synes å huske at Maddie sa nøyaktig det samme ikke lenge før hun gikk til alters med Cal. Helens protester var enda mer iherdige rett før hun giftet seg med Erik. Og jeg var temmelig opptatt av å erklære at jeg hadde null interesse av å gifte meg om igjen med Ronnie. Men se på oss nå.

Jeanette bleknet. – Men jeg mener alvor.

Dana Sue humret. – Det gjorde vi også, du.

Etter alle Jeanettes mislykkede valg med hensyn til menn, hadde livet hennes vært forfriskende rolig i det siste. Fredelig. Hun likte det slik. Det gjorde hun virkelig. Jo da, klart hun kunne misunne Maddie, Dana Sue og Helen de solide forholdene deres, men mennene deres var sjelden vare. Og hun visste at slike menn ikke var tiltrukket av henne.

Hun så strengt på Dana Sue. – Ligg unna kjærlighetslivet mitt.

– Jeg var ikke klar over at du hadde et kjærlighetsliv, parerte Dana Sue.

– Nemlig. Og slik har jeg tenkt at det skal fortsette.

– Vi får se, sa Dana Sue idet hun gikk.

– Jeg mener det, ropte Jeanette etter henne. – På ramme alvor.

Dana Sue bare viftet med hånden. Selv om Jeanette ikke så ansiktet hennes, visste hun at hun flirte. Det var da hun bestemte seg for å begynne å drikke margerita som de andre magnoliajentene. Neste gang det var krise, kunne hun sette kurs mot en bar i stedet for rett inn i vepsebolet av kloke råd og vennligsinnet innblanding.

KAPITTEL 2

Tom kokte fortsatt av raseri etter møtet med ordføreren da han gikk fra kontoret og spaserte til Serenity Inn. Utsiktene til en lang, innholdsløs kveld på hotellrommet var lite fristende. Han trengte mosjon, noe så pass anstrengende at han fikk alle tankene på den latterlige samtalen ut av hodet.

Han stanset i resepsjonen og spurte Maybelle Hawkins om det var et treningsstudio i byen. Hun rynket pannen.

– Vi har jo Dexter’s Gym, men når sant skal sies, er ikke det mye å skryte av. Jeg hører Dexter har gode apparater, og en gang imellom slenger han på et nytt strøk med maling på veggene, men det er også all oppussingen han har bedrevet de siste tretti årene. Menn legger visst ikke merke til slikt, men kvinnene har klaget i årevis.

– Så da er Dexter’s Gym det eneste alternativet jeg har? Tom brydde seg ikke om at det luktet svette eller at malingen flasset på veggene, men han var usikker på om en slik innehaver virkelig hadde så gode apparater som Maybelle trodde. – Jeg syntes jeg leste noe i et blad om noe som heter Spaet på hjørnet.

Maybelle lyste opp. – Det er noe helt annet, ja, sa hun. – Bare å komme innenfor dørene der, er en opplevelse. Eierne tok en gammel, viktoriansk villa på hjørnet av Main Street og Palmetto Lane og gjorde den om til noe helt unikt. Jeg har ikke brukt noen av de flotte apparatene, men jeg har fått ansiktsbehandling og tatt gjørmebad der. Gjørme! Kan du tenke deg? Men når sant skal sies, har jeg aldri følt meg bedre.

Tom nikket. – Det høres som et perfekt sted, sa han. Han syntes å huske at tonen i artikkelen hadde vært like begeistret.

– Det er det, men du kan bare glemme det, sa Maybelle med et underlig, triumferende glimt i øyet.

– Hvorfor det?

– Det er bare for kvinner. Etter alle årene med trygling og bønner til Dexter om å pusse opp, har de endelig fått sitt eget sted.

– Sier du at Spaet på hjørnet bedriver diskriminering? spurte han rasende. – Og ingen har saksøkt dem?

Maybelle så rett på ham. – Hvorfor skulle de gjøre det? Det er et spa for kvinner. Dere mannfolk har hatt deres egne private klubber og golfbaner i årevis. Så åpner noen driftige damer noe for kvinner, og så vil du saksøke dem? Spar meg.

Tom krympet seg. Faren hadde vært medlem av flere slike private herreklubber. Men det var ikke poenget. Dette var en bedrift som var åpen for publikum.

– Gi deg, sa han. – Du vet at det ikke holder mål moralsk sett, og det er sannsynligvis ulovlig. Det måtte han finne ut av; han måtte se etter i lovbøkene faren hadde kjøpt til ham i håp om at Tom en dag skulle åpne egen advokatpraksis i Charleston og faktisk gjøre bruk av juristeksamenen han hadde avlagt.

Maybelle virket ikke det minste imponert over argumentasjonen hans. – Det får du ta opp med en av innehaverne, men jeg advarer deg. Helen Decatur er en av byens skarpeste advokater. Ingen ved sine fulle fem legger seg ut med henne.

Tom nikket sakte. Med tanke på hvor irriterende hans første dag på jobben hadde vært, fristet det ikke så rent lite å utfordre en bedrift som hadde en klart kjønnsdiskriminerende praksis. Han kunne kanalisere sinnet inn i den kampen, i stedet for å føre en håpløs kamp mot Howard om juleforberedelser.

Men på den annen side, hvis han skulle innlede sitt opphold i Serenity med å saksøke en populær advokat og bedriftseier, kunne det bety begynnelsen på slutten på hans karriere i byen. Han måtte tenke grundig gjennom det.

Han smilte fjernt til Maybelle. – Takk for opplysningene.

Etter en kjapp tur opp på rommet, der han skiftet til dongeribukser, en gammel T-skjorte med påtrykket «University of South Carolina» og joggesko, satte han kursen mot sentrum med raske skritt. Han kom nok til å havne hos Dexter, men først ville han ta en titt på dette fasjonable spaet.

Han gikk feil et par ganger før han endelig fant fram. Det var noe stilig og innbydende ved den gamle villaen.

Han gikk opp trappene til verandaen og kikket inn et av vinduene. Treningsapparatene så førsteklasses ut. Ti-tolv damer var i sving på tredemøller og diverse andre apparater, og han fikk øye på et par menn der inne også. I håp om at Maybelle hadde tatt feil av spaets retningslinjer, skulle han til å åpne døren og gå inn, da han hørte bestemte fottrinn bak seg.

– Kan jeg hjelpe deg? spurte en dame. Til tross for den dovne sørstatsaksenten hørtes spørsmålet mer som en utfordring enn et ønske om å være til hjelp.

Han snudde seg og fikk øye på en snerten dame med veldig kort, mørkt hår og store, mørke øyne. Hadde det ikke vært for den tydelige sørstatsaksenten, ville han trodd hun var europeisk. Klærne hadde noe fransk ved seg. Selv om det hun var iført – egentlig bare jeans og T-skjorte – kunne kommet rett fra nærmeste lavpriskjede, minnet de lavhælte, ballettaktige skoene og det kunstferdig danderte sjalet i halsen om den medfødte motesansen han hadde sett i Paris den sommeren han tilbrakte der etter fullført college. Han hadde svært glade minner fra den tiden – og fra kvinnene han hadde møtt der.

Han satte opp sitt mest vinnende smil. – Det kommer an på. Har du tilfeldigvis noe med dette stedet å gjøre?

– Jeg er ikke en av innehaverne, hvis det er det du lurer på. Det er Maddie som tar seg av leverandørene. Du kan få visittkortet hennes.

– Jeg er ikke leverandør. Jeg vil bli medlem.

– Beklager. Bare kvinner har adgang her.

– Men jeg ser et par menn der inne, protesterte han.

– Personlige trenere. De er de eneste som har adgang i åpningstiden. Jeg kan godt forklare deg veien til Dexter’s Gym hvis du ikke er kjent her.

– Jeg finner veien, sa han kontant. – Vet du, dette med at det kun er adgang for kvinner, er muligens ulovlig.

Hun lot seg ikke vippe av pinnen.

– Det tviler jeg sterkt på, sa hun og virket nesten munter. – Jeg er sikker på at Helen Decatur – også en av eierne – tok det i betraktning da hun gikk inn i dette. Du kan godt få visittkortet hennes også hvis du vil.

Tom lot de juridiske betraktningene ligge så lenge og betraktet henne nøye med et blikk han håpet skulle bringe henne ut av fatning. – Når har du tenkt å gi meg ditt kort?

– Det har jeg slett ikke tenkt å gjøre, med mindre du har hudkremer, aromaterapiprodukter eller annet spautstyr å tilby. Men det har vi dessverre allerede brakt på det rene at du ikke har.

Det var en hoverende tone i stemmen hennes som irriterte ham. Men i stedet for å la ergrelsen komme til syne, skrudde han på sjarmen. – Det var synd. Kanskje vi kan finne noe annet vi har til felles.

Munterheten i de helt spesielle øynene hennes forsvant. – Det tviler jeg på, sa hun kjølig. – Ha en fin kveld.

Hun åpnet døren og gikk inn før hun lukket den bestemt etter seg. Han hadde på følelsen at hun ville ha låst den også, om ikke spaet hadde holdt åpent en time til.

Tom ble stående igjen utenfor. Irritasjonen over spaets diskriminering av menn hadde plutselig veket for fascinasjonen for den kvikke damen som nettopp hadde avfeid ham. Som arving til McDonald-formuen hadde han ikke videre erfaring med å bli avvist, særlig ikke i de øvre sosiale lagene i Charleston. Han merket at han ikke likte det. I tillegg til det tapte slaget mot ordføreren gjorde det ham i enda dårligere humør.

Faren ville sagt at dagen han hadde tilbrakt i Serenity ikke var verre enn han fortjente for ikke å ha slått inn på den mer lysende karrierestien som var staket ut for ham ved fødselen. Det var tanken på farens skadefro mine som fikk ham til å rette ryggen og bestemme seg for at morgendagen skulle bli bedre. Han hadde mye å bevise, ikke bare for faren, men for seg selv.

Han hadde kommet til Serenity fordi han var glad i slike byer. Han mente selv at han hadde noe å bidra med. Årene som byplanleggingssjef og økonomisjef i en annen by hadde gitt ham ballast til å sitte i Serenitys byadministrasjon. Var det slik at han måtte hanskes med en krevende ordfører, og tåle avvisning fra en spennende kvinne, skulle han klare det.

Han kastet et siste, lengtende blikk inn av vinduet på spaet, bestemte seg for å droppe treningsøkten hos Dexter og jogget tilbake til Serenity Inn for å innta et lite appetittvekkende måltid bestående av øl og hentemat.

*

Etter det forvirrende møtet med mannen ute på verandaen, gikk Jeanette inn på kontoret sitt for å prøve å gjøre et innhogg i papirbunken på skrivebordet. Det passet like godt nå som en annen gang å gi seg i kast med denne lite trivelige delen av jobben.

Dessverre klarte hun ikke å konsentrere seg. Hun fikk ikke mannen ut av hodet. Tanken på at han la seg ut med Helen i en juridisk disputt, fikk henne til å smile. Han hadde virket så sikker på seg selv. Det skulle vært moro å se Helen lære ham et og annet om lover og regelverk.

Og selv om hun hadde avsverget menn, hadde det å sole seg i glansen av den utilslørte beundringen fra en sexy mann om så bare for noen få minutter, gitt henne kriblinger i magen. Det var lenge siden en mann hadde betraktet henne på den måten. Eller kanskje var det bare lenge siden hun hadde vært klar over det og følt noe selv.

Ikke for at hun hadde tenkt å gjøre noe med det, minnet hun seg selv strengt om og konsentrerte seg om papirarbeidet med fornyet besluttsomhet.

Hun hadde gjort ferdig den månedlige rapporten for august da Elliot banket på døren hennes og kom inn. Med skinnende, svart hår, olivenhud og muskuløs kropp var han en vandrende reklame for sunnhet og mosjon. I tillegg var han en av de mest sympatiske mennene som tenkes kunne. Han kom fra en stor og fargerik familie og skulle snart gifte seg med en alenemor som hadde noen tøffe år bak seg. Han og Karen hadde selv måtte tåle mye motgang takket være den strenge katolske familien hans og deres misnøye med at han skulle gifte seg med en fraskilt kvinne. Men Karen hadde vunnet hjertene deres til slutt.

– Du jobber lenge i dag, sa han.

– Mye papirarbeid å ta igjen, svarte Jeanette og skar en grimase. – Er det på tide å stenge? Jeg har helt glemt tiden.

– Jeg sendte de siste ut og låste for fem minutter siden. Hvis du er klar til å gå, kan jeg kjøre deg hjem.

Jeanette så forundret på ham. – Det går fint. Jeg kan gå. Det er ikke så langt.

Elliot ristet resolutt på hodet. – Ikke i kveld. Det var en fyr som sto og kikket inn av vinduet for litt siden. Jeg har aldri sett ham her før. Det gjorde noen av damene nervøse. De ville ringe sheriffen, men da jeg gikk ut for å se, var han borte.

Jeanette smilte og ristet på hodet. – Jeg snakket med ham på vei inn. Han er harmløs. Han ville bli medlem her, men jeg sa at det ikke gikk. Han er sikkert ny i byen. Han gikk da vi hadde avsluttet samtalen.

Elliot vek ikke en tomme. – Jeg liker det fremdeles ikke. Sa han hva han het?

– Nei, men jeg spurte ikke heller. Slutt å bekymre deg. Jeg er en temmelig god menneskekjenner. Vel, ikke når det gjaldt menn, men dette var annerledes. – Fyren var ordentlig og velartikulert. Han er ingen trussel for noen.

Men i samme øyeblikk som hun hadde ytret forsikringen, lurte hun på om det var helt sant. Mannen var sannsynligvis ikke farlig på den måten Elliot mente, men han kunne godt utgjøre en trussel for henne. Før hun hadde avvist ham kjølig, hadde hun merket at hun reagerte på flørtingen hans. Hun hadde ikke villet det, men slik var det.

Han var tiltrekkende. Veldig tiltrekkende. Sexy. Han hadde ikke Elliots muskler, men den lange, slanke kroppen var veltrent. Øynene var mer grå enn blå, og de gnistret skøyeraktig. Det veltrimmede, brune håret hadde lysere striper av den typen som vitnet om mye tid utendørs. Og han hadde et smilehull på det ene kinnet. Det hadde satt henne helt ut, noe som var et sjokk. Hun hadde trodd at hun var immun.

Klærne var lette og ledige, men hun kunne godt se ham for seg i skjorte og slips. Skreddersydd jakke.

Elliot virket ikke overbevist. Han flyttet en papirbunke fra den ekstra stolen i rommet og satte seg, slengte beina på bordet og fant fram mobiltelefonen sin.

– Hva gjør du? ville Jeanette vite.

– Jeg ringer Karen og sier at jeg blir sen.

– Hvorfor det?

Han smilte. – Fordi jeg ikke går herfra før deg. Det ville ødelagt mitt rykte som en sympatisk fyr. Sist jeg slapp en av magnoliajentene ut av syne selv om magefølelsen sa noe helt annet, ble hun nesten drept.

Jeanette krympet seg. Hun husket hendelsen. – Du var ikke ansvarlig for det som skjedde med Helen. Mannen til klienten hennes var fast bestemt på å hevne seg. Han var ikke til å stoppe.

– Det er nå så, samtykket han muntert. – Men jeg tar ikke flere slike sjanser.

Jeanette så den besluttsomme minen hans og resignerte. – Å, for svingende. Jeg har ikke tenkt å være ansvarlig for at du kommer sent hjem til Karen. Hun reiste seg. – Kom, så går vi.

Han så selvtilfreds på henne. – Et klokt valg. Vil du bli med hjem til oss og spise middag? Jeg skal lage mammas berømte paella.

– Lager du mat? spurte Jeanette vantro da de var på vei ut av døren. – Kona di jobber på restaurant.

– Og derfor skal hun slippe å lage mat den dagen hun har fri.

Jeanette så beundrende på ham. – Hvorfor har du ikke brødre i stedet for alle de søstrene dine?

Elliot humret. – Jeg har fettere. Har du lyst til å møte noen av dem? Jeg er nok den beste i flokken, men det er et par som ikke står så langt tilbake.

– Er egoet deres like stort som ditt?

– Dobbelt så stort.

– Da betakker jeg meg. Jeg tror jeg fortsetter alenegangen.

Elliot ristet på hodet. – Synd. Du er en vakker kvinne med et godt hjerte. Du bør dele livet med en helt spesiell mann.

Jeanette sukket. – En gang i tiden tenkte jeg det samme.

– Ikke si slikt, formanet Elliot da han åpnet bildøren for henne. – Den rette kan være rett rundt hjørnet.

Jeanette kunne ikke la være å tenke på hvordan det hadde føltes da den fremmede mannen så på henne. Kanskje Elliot hadde rett. Kanskje det var litt for tidlig å avskrive kjærligheten.

*

Mary Vaughn Lewis hadde den fullpakkede ukeplanleggeren liggende åpen på skrivebordet og prøvde å legge alle opplysningene inn på sin nye BlackBerry, noe datteren, som nå var andreårsstudent ved Clemson, insisterte på at hun trengte. Siden Mary Vaughn var omtrent like fortrolig med datautstyr som perserkatten sin, var hun ikke like sikker. Men slik tidene var, hadde hun ikke råd til å bli akterutseilt. Folk hadde visse forventninger til Serenitys dyktigste eiendomsmekler. Siden hun i tillegg var direktør for byens handelskammer, hadde hun et desperat behov for en strukturert timeplan. Rory Sue hadde lovet henne dyrt og hellig at dette var dingsen hun trengte.

Da den ringte, ble hun så paff at hun holdt på å miste den i gulvet. Det tok henne en stund å finne den rette knappen og svare.

– Ja, hallo, dette er Mary Vaughn Lewis, mumlet hun åndsfraværende.

– Mamma, det er meg. Er jeg den første som ringer deg på din nye BlackBerry?

– Det skal være sant og visst, sa Mary Vaughn til datteren og lyste opp da hun hørte Rory Sues stemme.

– Ikke rart du høres fjern ut. Du kommer til å elske den når du har fått dreisen på det. Garantert.

– Tja, det får vi nå se på. Hvordan står det til med deg, vennen min? Mary Vaughn regnet med at telefonen midt i uken ikke hadde noe med datterens bekymring for hennes tekniske ekspertise å gjøre, men alt med et ønske om penger til shopping. Rory Sue ville fortsatt å shoppe om så hele forretningen brant ned rundt henne. Og hun ville overtalt kassadamen til å gi henne prosenter mens hun først var i gang. Det var en evne hun hadde fått inn med morsmelken, selv om Mary Vaughn helst hadde sett at hun hadde lært en og annen sørstatsdyd i stedet.

– Jeg ville snakke med deg om julen, sa Rory Sue.

– Vil du snakke om julen? I september?

– Ja, jeg tenkte at det var best å spørre deg nå, og ikke komme trekkende med det når det passer aller dårligst.

Mary Vaughns antenner skjøt i været. – Hva mener du?

– Jeg tenkte at siden vi ikke feirer jul så tradisjonelt, du vet sånn som vi pleide da jeg var liten …

Med andre ord før Sonny hadde skilt seg fra Mary Vaughn og ødelagt datterens liv, tenkte hun surt mens hun ventet på fortsettelsen.

– Altså, jeg tenkte at du kanskje ville la meg reise vekk i julen, kom det fort fra Rory Sue. – Til Aspen. Jills familie drar dit for å stå på ski hvert år, og hun har invitert meg med. Men jeg må si fra nå, for hvis jeg ikke kan, vil hun spørre noen andre.

– Nei, sa Mary Vaughn uten å tenke mer på det. – Julen feires sammen med de nærmeste. Det er ikke tiden da man farter rundt med fremmede.

– Jill er ikke fremmed. Vi har delt rom sammen i to år nå.

Mary Vaughn kunne ha korrigert henne og sagt at det andre året så vidt var i gang, men det var ikke bryet verdt. I stedet sa hun: – Du kjenner knapt nok familien hennes, og jeg kjenner dem slett ikke.

– Du er bare bekymret for hvordan det vil ta seg ut at jeg ikke kommer hjem til jul, sa Rory Sue anklagende. – Du er redd folk skal tro at du har sviktet som mor. Stemmer ikke det? Det eneste du er opptatt av, er hvordan du framstår i den idiotiske byen.

Mary Vaughns måtte smertelig innrømme overfor seg selv at det var noe i det. Hun orket ikke tanken på at hennes eneste barn, som hun elsket mer enn noe, ikke engang ønsket å tilbringe julen sammen med henne. Noe så ynkelig. Hun ville simpelthen ikke at folk i byen skulle synes synd på henne slik de en gang hadde gjort. Hun hadde brukt hele sitt voksne liv på å bli sett på på en annen måte.

Men det viktigste var at hun kom til å føle seg så ensom. Hva skulle hun ta seg til hvis Rory Sue ikke kom hjem? Sitte i det store huset og stirre i veggen? Sette lys i det lille keramikktreet hun hadde arvet etter moren og drikke eggepunsj til hun glemte at hun var alene? Nei, det måtte ikke skje.

Om et par års tid bodde kanskje Rory Sue for seg selv i en by langt borte. Hun ville kanskje ikke kunne komme hjem til høytidene, eller kanskje hadde hun sin egen familie, og Mary Vaughn måtte dra til en annen by for å feire jul, men ikke i år. I år ville hun ha datteren hos seg i Serenity. Hun ønsket seg en tradisjonell julefeiring, og det hadde hun tenkt å gjennomføre selv om Rory Sue kom til å bli rasende.

– Nei, gjentok hun tonløst.

– Vil du ikke engang vurdere det? ba datteren.

– Nei, absolutt ikke. Og ikke ring faren din og forsøk å få ham over på din side. Jeg vil ikke ha noe av at du spiller oss ut mot hverandre. Det fungerte kanskje da du var ti, men ikke nå lenger. Vi er blitt eldre og smartere.

Til hennes lettelse fniste Rory Sue faktisk. – Synes du virkelig det?

– Jeg vet det, sa Mary Vaugh med ettertrykk. – Jeg er glad i deg, og jeg lover at vi skal ha den beste julen som tenkes kan her i Serenity.

– Det er overhodet ikke mulig, svarte Rory Sue. – Ha det, mamma.

– Ha det, jenta mi.

Da samtalen var over, bestemte Mary Vaughn seg for å holde det løftet, om det så innebar å begynne å snakke med Rory Sues kjære far for å få det til.

*

Jeanette hadde unngått Maddie hele formiddagen. Hun visste at planene om hennes engasjement i byens julefeiring langt fra var skrinlagt. Det var heller ikke til å unngå at det måtte snakkes om Jeanettes tydelige aversjon mot å delta i noe slikt. Hun regnet faktisk med at Maddie ville tilkalle forsterkninger – Dana Sue og Helen – før siste ord var sagt.

I slike tilfeller som dette opptrådte De skjønne magnoliaene som et lag. Jeanette var kanskje en av dem, men de bestemte like fullt. Når en av dem av diverse årsaker falt ut av folden, samlet de andre troppene. Det hadde hun sett mer enn en gang. Hun gruet seg. Gårsdagens samtale med Dana Sue var en påminnelse om hva hun hadde i vente. Og jo mer hun tenkte på å overbevise Maddie om å be Elliot i stedet, desto mindre trodde hun forslaget ville bli tatt alvorlig – særlig hvis Maddie lekte Kirsten giftekniv.

– Du er ikke helt deg selv, sa Mary Vaughn Lewis da Jeanette smurte ansiktet og halsen hennes inn med fuktighetskrem.

– Beklager, sa hun og presset fram et smil. – Jeg har hatt andre ting å tenke på hele dagen. Så skiftet hun samtaleemne. – Hvordan går det med datteren din? Syntes hun det var greit å begynne på ny frisk? Hun går på Clemson, ikke sant?

Når Mary Vaughn ble spurt om datteren, var hun ikke til å stoppe, og i dag var intet unntak, selv om Jeanette fornemmet en underliggende spenning mens kunden hennes snakket om hvor godt datteren gjorde det på college.

– Du sier alle de rette ordene, sa Jeanette etter en stund. – Men det er noe som plager deg. Tror du hun mistrives?

– Hun mistrives med meg, innrømmet Mary Vaughn. – Hun får ikke lov til å dra til Aspen i julen.

– Hvorfor ikke?

– Fordi det er meningen at man skal feire jul sammen med familien, sa Mary Vaughn, som om det var lovfestet.

– Ikke nødvendigvis, sa Jeanette prøvende. – Jeg mener, det kan være fint hvis alle går godt sammen, men halvparten av alle familiene jeg kjenner, har problemer. Mange hadde vært lettet over å få slippe å tilbringe så mye som ti minutter sammen i høytidene.

– Er familien din slik?

– Du aner ikke, sa Jeanette, før hun tok seg i det. Hun hadde allerede sagt for mye. Nå måtte hun få fokuset over på Mary Vaughn og datteren igjen. – Kanskje du kan dra til Aspen du også. Da får dere det som dere vil, begge to. Du og Rory Sue kan være sammen, og hun kan stå på ski sammen med vennene sine. Hvorfor må du absolutt være her i Serenity?

– Tradisjon, insisterte Mary Vaughn. – Og faren hadde blitt sønderknust over ikke å få ha datteren her i julen. Den høytiden gjør Sonny helt myk om hjertet når det gjelder familie. Faren hans er på samme måten.

– Mener du ordfører Lewis? spurte Jeanette.

Mary Vaughn nikket. – Den mannen går rundt hele året og tenker på at han skal være julenisse for ungene i byen. Serenitys julemarked er det beste han vet. Nå som jeg er direktør i handelskammeret, må jeg gjøre en innsats i festkomiteen, og jeg kan bare hilse og si at det ikke er noe jeg ser fram til. Howard og jeg er som olje og vann på en god dag, og det er sannelig langt mellom de gode.

Jeanette så på henne med oppriktig medfølelse. – Har du tenkt på å delegere?

– Sende en underordnet og antyde at festkomiteen ikke er det absolutt viktigste i livet mitt? Tuller du? Howard hadde aldri gitt meg fred.

– Maddie vil at jeg skal representere Spaet på hjørnet i komiteen, sa Jeanette. – Jeg sa nei.

Mary Vaughn lyste opp. – Det gjorde du ikke! protesterte hun. – Du er nødt til å gjøre det. Du kommer til å redde forstanden min. Vær så snill, Jeanette, lov meg at du ombestemmer deg. Sitter vi i komiteen sammen, kan det bli moro.

Jeanette kunne ikke forstå hvordan Mary Vaughn kunne si det, særlig med tanke på at hun måtte forholde seg til sin tidligere svigerfar, som var en av Serenitys viktigste innbyggere.

– Det kan hende at Maddie lar deg slippe, fortsatte Mary Vaughn. – Men det gjør ikke jeg. Jeg vil at du skal binde deg til det her og nå. Vær så snill. Det kommer til å bli gøy. Du og jeg skal sørge for å sette gamlingene i sving. Jeg vet at du liker utfordringer minst like godt som jeg. Si ja, da. Hun så håpefullt på Jeanette og ventet.

Jeanette sukket. – Kanskje, sa hun til slutt. Noe mer kunne hun ikke love her og nå. Dessverre ble det vanskeligere og vanskeligere å komme med et kontant nei.