Mary Brendan

Lady Lonesome

Oversatt av Elizabeth Aga

Første kapittel

Pokker heller, hold nå opp, mann. Skjønner du ikke hvor tarvelig det er alt sammen?

Den oppgitte kritikken ble rettet mot en gentleman som ikke ga noen annen respons enn å rynke pannen enda mer. Han bøyde seg bare enda mer frem og hvilte hodet i hendene, oppslukt av det han leste.

Vicomte Blackthorne rettet på halstørkleet, men da vennen fortsatte å fordype seg i avisen som lå oppslått på bordet, snudde han seg utålmodig fra speilbildet sitt og nappet til seg avisen. Etter å ha brettet bladet omhyggelig sammen, kastet han det bort i en ørelappstol.

Hugh Kendrick stønnet indignert og sank sammen i stolen med et irritert ansiktsuttrykk. – Vel, noe må gjøres, Alex. Hvis jeg ikke tilbyr meg å betale Whittiker snart, kommer den motbydelige gjerrigknarken til å gjøre ende på meg. Så vil alle andre blande seg inn. Det trengs bare en av dem for å få ballen til å rulle, og arbeidsbordet mitt vil snart være overfylt med skriverier. Han la på nytt det mistrøstige ansiktet i hendene. – Hvis jeg slutter i pressen, kommer min mor til å få anfall, og Toby … Bare det å nevne sin eldre brors navn fikk munnen hans til å vrenge seg. – Toby vil helt sikkert kreve et oppgjør på Clapham Common fordi jeg har gjort skam på familien.

– Ikke vær så helvetes melodramatisk. Alex Blackthornes manglende medfølelse inneholdt et snev av humor. Et øyeblikk senere konsentrerte han seg igjen om utseendet sitt, og de lange, elegante fingrene børstet bort noen usynlige støvkorn på den fine, koksgrå frakken. – Du er ikke den første mannen som har latt deg lure av en kvinne og blitt flådd til skinnet.

– Du ville aldri latt det skje med deg. Ansiktsuttrykket til Hugh uttrykte en blanding av beklagelse og beundring.

– Nei … det ville jeg ikke. Alex smilte skjevt inn i speilet, men bestemte seg for å la være å strø salt i såret til vennen ved å utdype det nærmere. Han hadde allerede ved flere anledninger sagt hva han mente om idioter som lot kurtisaner flå dem for penger.

Hugh spratt opp og nappet til seg bladet. – Jeg synes at det er en fornuftig idé, og jeg har funnet en som virker helt perfekt. Her, jeg skal lese for deg …

Alex mumlet noe for seg selv samtidig som han himlet med øynene.

Hugh overhørte vennens ukvemsord og begynte. – Lady Lonesome, desperat etter å komme vekk fra restriksjonene i forbindelse med en ond verge, søker snill gentleman som kan tilby beskyttelse mot …

En snøftende latter etterfulgte høytlesningen til Hugh. – Jeg vil tro at Lady Lonesome er mer interessert i en fyldig lommebok enn en snill gentleman. Alex hevet et øyenbryn. – Dere burde passe bra sammen. Hun er ute etter det samme som deg.

– A … ha! utbrøt Hugh triumferende. – Vel, da tar du feil. Om du bare vil la meg lese ferdig … Han ristet avisen som for å understreke ordene, før han fortsatte. – Hun søker etter en snill gentleman som kan gi henne beskyttelse mot lykkejegere, og en inntekt på to tusen pund per år er tilgjengelig for en søker som er i stand til å overbevise henne om at han er i stand til å være en omsorgsfull ektemann og far. Hugh så opp med et forventningsfullt smil. – Hun høres ganske søt og …

– Og hun høres ganske gravid ut.

Hugh måpte. – Tror du … fordi hun krever at fyren skal være en god far …?

Alex trakk på skuldrene. – Det ville ikke være første gang at desperate foreldre prøver å kjøpe tilbake en pikes ødelagte ære ved å sette en ring på fingeren hennes. Han humret over det forskrekkete uttrykket hans kommentar hadde fremkalt. – Kom igjen, Hugh, fortsatte vicomten vennlig. – Du av alle burde vite det. Alex så hvordan vennen rødmet fortvilet, men angret likevel ikke. Hugh var en god venn, men det var på tide at han ble litt mer hardhudet. Alex visste at han ikke alltid ville være der og redde fyren fra sin egen godhet og naivitet.

Et år tidligere hadde Hugh Kendrick påtatt seg den tunge byrden, både praktisk og økonomisk, med å redde sin søsters rykte etter at hun hadde latt en overfladisk sjarmør kompromittere henne. Toby, hennes bror og rettslige verge, hadde nektet å punge ut med en eneste penny for å beskytte deres mor, som var enke, for skammen som ville ha besudlet dem alle dersom hans søsters vanære var blitt allment kjent.

– Ikke ta det så tungt, lady Lonesomes kontanter vil komme godt med, sa Alex og klappet ham på skulderen. Til tross for spøken begynte han å oppleve det hele som ganske spennende. Han tok bladet fra Hugh og leste selv hva hun forventet seg av en partner.

– Hvorfor i all verden skulle hun behøve å avertere etter en ektemann hvis hun er en arving? Han kastet et blikk fullt av galgenhumor på vennen. – Hvis hun ikke er en fallen kvinne, er hun kanskje langt over sin beste alder, og tykk og gråhåret.

– Jeg bryr meg ikke om hvordan hun er, svarte Hugh dystert. – Hun kan være så feit og falmet som hun bare vil. Det er kvaliteten på pengene jeg er interessert i.

– Du og hundre andre pengelense fyrer som har lest dette. Alex gav avisen tilbake til vennen. – Du vet at jeg har sagt at jeg kan låne deg pengene. Han snakket lavere nå, virket mer alvorlig. – Det er ennå ikke så ille med deg at du er nødt til å oppdra en annen manns barn, eller risikere å bli lenket til en gammel krok med noen få pund i banken.

– Og jeg har sagt at jeg ikke vil ta imot penger av deg … ikke nå igjen. Hugh snudde seg vekk for å skjule at han rødmet. Alex hadde nedbetalt gjelden hans en gang før. Den gangen hadde han vært uskyldig i situasjonen han befant seg i. Han hadde vært et offer for sin søsters dumhet. Sarah hadde senere giftet seg og slått seg ned i Cheshire, og Hugh tenkte at pengene hans, Alex’ penger, korrigerte han seg selv, hadde kommet til god nytte. Men han hadde sverget på at han aldri mer skulle benytte seg av sin venns rikdom og sjenerøsitet, og han hadde ikke tenkt å gå tilbake på det løftet.

Dessuten var han tjueni og hadde en stund vurdert fordelene ved å slå seg til ro med en kone. Han var den yngste sønnen til en baronett og hadde få utsikter og ikke noe særlig ansvar. I noen måneder hadde han følt savnet og lurt på om en kone og et barn ville kunne fylle tomheten i livet hans.

– Det kan tenkes at hun er sympatisk og seriøs, insisterte Hugh optimistisk etter å ha studert annonsen en gang til. I stedet for å se på en kone som et pent vedheng, hadde han begynt å se verdien i et godt parti og en livslang ledsagerske.

– Riktig … og jeg kan være prinsregenten … la vicomte Blackthorne til.

*

Elise Deweys ansiktsfarge bleknet til den lignet fargen på pergamentet som hun hadde skrevet på. Hun var blitt vant til å høre på sin eldre søsters vanvittige planer om å bli rik eller gifte seg, men så langt hadde ikke Beatrice realisert noen av dem. Mens hun satt og skrev til sin venninne Verity, hadde Elise lyttet med et halvt øre til sin eldre søsters småprating. Men så hadde Bea viftet med beviset for at denne planen ikke var helt urealistisk.

– Du spøker, håper jeg, hadde Elise til slutt utbrutt. Hun stirret forskrekket på avisen Beatrice hadde viftet med i luften.

– Nei, jeg gjør ikke det! svarte Bea og slapp avisen ned på bordet igjen. – Det er den eneste måten å komme vekk herfra på. Det er ikke min skyld at foreldrene våre har satt oss i en så vanskelig situasjon. Jeg er snart tjuetre, og jeg vil ha en ektemann før jeg blir for gammel. Uten noen medgift og ingen muligheter til et sosialt liv i denne kjedelige utkanten av skogen, er det den eneste måten å gjøre det på. Hvordan skal vi noensinne kunne møte noen gentlemen når vi ikke har råd til å gå ut?

– Og hvordan skal du bortforklare det faktum at du ikke har to tusen pund og ikke engang to hundre å tilby en fyr? Elise hadde reist seg opp og marsjert bort til Beatrice. Hun gjorde store øyne da hun så annonsen. – Du er gal! Fullstendig fra vettet! Det gulbrune blikket hennes falt på søsterens profil. – Har du noen anelse om hva slags kjeltringer eller perverse fyrer du lokker til døren vår?

– Jeg er ikke så dum at jeg oppgir hvor vi bor. Enhver fyr som sender svar til postboksnummeret, vil få beskjed om hvor vi kan møtes. Bea unngikk søsterens sinte blikk og snurret likeglad en perlebesatt ring rundt fingeren for å bevise at hun var ganske avslappet med hensyn til det hun hadde gjort.

Elise kunne merke at Beatrice ikke var like uanfektet som hun ville gi inntrykk av. – Og hvordan tror lady Lonesome at slike forherdete lykkejegere vil reagere når de finner ut at du har løyet og ikke har noe å tilby?

Den bemerkningen fikk Bea til å reise seg fra stolen og kikke på ansiktet sitt i speilet over peishyllen. – Jeg vil ikke si at jeg ikke har noe å tilby. Hun la hodet på skakke. – Når han ser meg, kan det tenkes at han glemmer pengene … Hun smilte og stakk haken stolt frem.

Elise kritiserte ikke Bea for å være innbilsk. Søsteren hennes var muligens det sosieteten beskrev som over sin første blomstringstid, noe som i praksis betydde at hun ikke lenger var ettertraktet på ekteskapsmarkedet, men hun var fremdeles pen å se på. Øynene hadde samme farge som kornblomster og var omkranset av lange, svarte øyevipper, og det lyse, krøllete håret var alltid gredd pent rundt det hjerteformete ansiktet. Elises eget mørkere blonde hår syntes imidlertid å motsette seg enhver kammerpikes forsøk på å få skikk på det. Nå var det selvfølgelig ingen kammerpiker, og bare mr og mrs Francis, deres trofaste gamle tjenere, som fremdeles tjente familien Dewey, og tok seg av husholdningen etter beste evne.

– Hvis bare mamma hadde tatt meg med for å bo sammen med henne i London, ville jeg ha vært gift nå, sukket Beatrice. – En eller annen fyr ville ha fridd til meg. Jeg ville ikke ha brydd meg om hvem det var … han kunne være gammel eller stygg, så lenge han var rik nok til å la meg leve litt før jeg dør.

– Men hun tok deg ikke med seg, bemerket Elise kort. – Mamma ville ikke ha oss. Hun ville ha elskeren sin, og nå er hun død, avsluttet hun. – Pappa har sine feil, men han forlot oss i alle fall ikke.

– Jeg skulle ønske at han hadde gjort det, hveste Beatrice og snudde seg fra speilbildet sitt. – Jeg hadde ikke lyst til å bli dratt av gårde ut i ødemarken for å ende opp som gammel jomfru. Jeg ville heller ha gitt meg over til en rik manns nåde.

– Jeg tror ikke at du mener det, svarte Elise, irritert over søsterens antydning til at hun heller ville være elskeren til en gentleman enn å holde ut kjedsomheten.

Beatrice rødmet, men det var et sta uttrykk i ansiktet hennes, noe som tydet på at hun ikke hadde tenkt å trekke tilbake den skandaløse bemerkningen.

– Du får håpe at pappa ikke finner ut hva du gjør og sier! advarte Elise og så megetsigende på henne. – Hvis han får vite at du setter på trykk at han er en ond verge, og at du byr deg selv frem, vil du ganske sikkert ende i kloster. Mr Dewey likte å true dem med å sende dem i kloster og la dem bli nonner når han var oppgitt over deres oppførsel.

– Til og med det ville være bedre enn å bo her, erklærte Bea teatralsk.

– Ikke vær latterlig! Elise plukket opp avisen og kastet den uten videre inn i peisen, der flammene brant lavt av mangel på brensel til å nære dem.

Bea stirret måpende på avisen som ble mer og mer svart, men det gikk bare noen sekunder før hun la seg på knærne og prøvde å ta den ut igjen.

– Ikke vær så dum. Elise dro søsteren vekk fra peisen mens Bea sugde på en brent fingertupp. – Vi vil i det minste få litt glede av den hvis den brenner en stund og holder oss varme.

*

– Du skal få hver penny jeg skylder deg.

– Å, ja, det skal jeg sikkert. James Whittiker travet rundt kortbordet med de halvlukkete øynene festet på haugen med penger i midten av det. – Ellers kommer jeg til å flå deg levende, Kendrick. Trusselen var ikke spesielt overbevisende. Til tross for at han var midt i tjueårene, var James Whittiker overvektig og i dårlig form, mens Hugh Kendrick hadde en flott kropp og var kjent for å trene med jevne mellomrom. Med mindre Whittiker aktet å la en annen ta seg av skyldneren sin, ville han være den som kom verst ut av et oppgjør. Forsamlingen visste det, og noen få lattermilde bemerkninger økte rødfargen i kinnene til Whittiker.

– Det jeg gjerne vil vite, er når du skal betale tilbake det du skylder? James pekte i retning pengehaugen. – Er det noen sjanse for at noe av det der vil bli ditt? I så fall skal jeg bare holde meg i nærheten og ta over pengene om en stund, er det greit? Den sarkastiske bemerkningen vekket en del latter, for de som hadde fulgt med på spillet, visste at Hugh ikke lå så godt an.

– Du høres desperat ut, James. Alex kastet et kort ned på spillebordet. Han strakte ut beina under bordet og lente de kraftige skuldrene mot stolryggen. – Har du litt problemer med å få solgt Grantham Place, eller hva? Han løftet blikket mot det rødmussete ansiktet. – Mitt tilbud står fremdeles ved lag.

– Ta det tilbake. Jeg har ikke bruk for en sånn latterlig sum, snerret James.

– Det er det beste av de seks du har fått, svarte Alex. – Det burde si deg noe om hva du kan forvente når det gjelder godset.

– Det sier meg at du er en juksepave og en svindler, akkurat som din far før deg. Whittiker angret straks på at han hadde latt den voksende irritasjonen gjøre ham uforsiktig. Han så seg rundt og så mer enn et dusin par øyne snu seg i hans retning, noen av dem med skadefro blikk.

Klientellet på White’s Club var vant til å høre opphetete utvekslinger mellom medlemmene, de var også vant til den mulige avslutningen hvis fornærmelsene utartet og ledet til et møte på en tåkete eng ved morgengry. Mange gentlemen kom ikke lenger til dette etablissementet, eller noe annet, fordi de hadde flyktet utenlands for å unngå å bli arrestert. Og de var blant de heldige. Andre duellanter levde ikke lenger etter en uheldig kamp for å forsvare sin ære.

James visste at dersom Alex Blackthorne nå reiste seg opp og oppfordret ham til duell, hadde han ikke noe annet valg enn å be motvillig om unnskyldning. Vicomten var en utmerket skytter, og fektekunnskapene ble regnet som like gode som en profesjonells. James var ikke klar til å risikere å bli drept eller alvorlig skadet på grunn av et øyeblikks galskap. Han satte blikket i Hugh Kendrick. Det var hans skyld. Vicomten hadde bare skutt inn den kommentaren om Grantham for å lette presset for den fordømte, ubemidlete vennen.

Alex var klar over den urolige stemningen i rommet. Gentlemen reagerte på et hint om en duell som en flokk hyener som lukter en død kropp. Han merket at mange i all stillhet hadde forlatt plassene sine og stilt seg bak stolen hans. Gamle lord Brentley hadde sett ut som om han tok seg en lur bak en avis i en nedsittet sofa. Nå hadde han reist seg og begynt å vagge i hans retning.

Alex spredte langsomt ut kortene sine på spillebordet før han reiste seg. Han gikk bort til Whittiker og la en hånd på en av de fete skuldrene hans. Den nervøse skjelvingen var merkbar gjennom stoffet. – Jeg tror ikke du mente å si det, gjorde du vel, James?

Whittiker slikket de sprukne leppene. Vicomten gav ham en utvei, men å ta imot den, ville brennemerke ham for alltid som en feiging som var klar til å vanære familiens navn for å redde sitt eget skinn.

Alex bøyde seg for å høre svaret til Whittiker. Stillheten i rommet var til å ta og føle på.

Med ett ble stillheten splintret av lyden av knust glass. En tjener hadde gått fort inn i rommet med et brett med karafler og dultet borti et bord mens han strakte hals for å finne ut hva som hadde fått klubbmedlemmene til å flokke seg tett inntil peisen.

– Jeg beklager, Blackthorne. Munnen løp av med meg, mumlet Whittiker og lot ordene drukne i den generelle oppstandelsen.

Alex var klar over fyrens uærlighet. Whittiker hadde ikke engang sett ham i øynene da han snakket. Likevel klappet han mannen på skulderen før han snudde seg bort.

James merket de foraktelige blikkene fra en stor del av medlemmene idet han gikk gjennom trengselen av gentlemen mot utgangen.

Andre kapittel

Jeg skal ikke trygle meg til en invitasjon fra familien Chapman, så vær snill å slutte å mase om det.

– Men hvorfor vil du ikke det? gestikulerte Bea oppgitt. – Verity inviterer deg stadig vekk til å bo hos henne i London, og likevel drar du nesten aldri. Hun kommer alltid hit i stedet, på pappas bekostning, noe han knapt nok har råd til. Bare et hint fra deg om at vi gjerne vil besøke henne, så ville vi snart kunne bestille plass på postvognen.

Innerst inne kunne Elise se logikken i søsterens forslag. Verity ville straks komme med en invitasjon dersom hun antydet at hun ville ha en. Verity var en god venn fra skoletiden og hadde ikke holdt seg unna da foreldrenes vanære ble allment kjent. Mr og mrs Chapman hadde heller ikke snudd ryggen til dem alle. – Du vet hvorfor jeg ikke vil gjøre det, sukket Elise. Sist vi var der, gjorde du det pinlig for oss alle fordi du insisterte på å bli lenger enn planlagt. Vi var invitert som gjester i to uker. Likevel maste du deg til å bli lenger, til tross for at du visste at mr og mrs Chapman ikke har så god råd. Jeg måtte praktisk talt hale deg med hjem igjen.

– Mr Vaughan hadde begynt å vise interesse for meg. Det ville vært dumt å dra på et slikt tidspunkt. Beatrice hadde skamfølelse nok til å rødme til tross for sin sterke forsvarstale.

– Mr Vaughan visste godt hvor du bodde i Hertfordshire. Jeg husker at du fortalte ham det gjentatte ganger, svarte Elise. – Han ville ha kommet etter deg hvis hans intensjoner hadde vært så seriøse som du innbilte deg.

– Han likte meg virkelig. Det sta tonefallet var ikke nok til å skjule hvor såret hun var.

– Ja, jeg vet det, sa Elise lavt. – Hans forlovede hadde dessverre et fast grep om ham. Og nå er de gift.

– Han fortalte meg at dersom pappa bare hadde hatt litt å tilby for å lette hans økonomiske situasjon, så ville han ha fridd med en gang. Den eneste grunnen til at han forlovet seg med henne, var at hennes far viftet med kontanter.

– Det viser seg å ha mye å si, sa Elise og sukket. – Det er derfor det forundrer meg at du kan tro på at den vanvittige planen din kan virke. Mr Vaughan likte deg veldig godt, men kunne likevel ikke gifte seg med en kvinne uten gode forbindelser og en medgift. Hun så bekymret på Bea, som fortsatte å stirre drømmende ut i luften.

– Kan du skrive og spørre Verity om vi kan bo hos henne i det minste en uke? Beatrice oppførte seg som om hun ikke hadde hørt et ord av det Elise hadde sagt.

– Svar meg ærlig, forlangte Elise. – Har du mottatt noen svar på annonsen din? Er det derfor du vil reise til byen – for å møte lykkejegere på nøytral grunn? Fra det øyeblikket Bea hadde begynt å mase på henne om å dra til London, hadde Elise vært redd for at søsteren planla å vanære seg selv – kanskje dem alle – ved å risikere å møte en gentleman.

Beatrice nølte bare et øyeblikk for lenge med å komme med en protest.

– Jeg visste det! gispet Elise. – Du har inngått en avtale med en fremmed for å trygle ham om å gifte seg med deg!

– Jeg trenger ikke å trygle, sa Bea. – Jeg har fått mange henvendelser, men bare to av dem synes verdt å vurdere. Hun smilte til Elise. – Noen sverger på at pengene ikke spiller noen stor rolle, og at de bare er blitt litt forelsket i meg etter å ha lest teksten min. Hun fniste. – For noe sprøyt! Jeg kan lukte en løgn på lang avstand.

– Tror du ikke de to mennene du har satt din lit til, også gjør det? Elise kvalte en gledeløs latter. – Disse mennene er utvilsomt ikke fullt så godtroende som du ønsker at de skal være.

– Jeg er heller ikke godtroende, hevdet Bea. – Jeg vil ha en mann som er ærlig nok til å innrømme at han lot seg friste av pengene mine. Han må naturligvis ha nok penger til å forsørge seg selv og like meg godt nok til å fri, selv om han finner ut at jeg ikke har noen ting. Deretter må vi bare streve for at det skal gå. Men jeg kan klare meg uten luksus, fortsatte hun surt. – Jeg er vant til å leve på den måten.

– Uansett tror jeg du har for store forhåpninger, sa søsteren til henne. – Dine to utvalgte kan finne på å tro at du er en prostituert som er ute etter å gjøre forretninger. Da vil du få alvorlige problemer, i og med at de ikke har forelskelse eller ekteskap i tankene.

– De behøver ikke bli forelsket i meg. Jeg vil bare ha en snill ektemann og en liten familie. Beatrice hang med hodet, og et forheng av lyse lokker skjulte det lengselsfulle uttrykket. – Er det for mye å be om?

En strøm av følelser overmannet Elise da hun hørte søsterens vemodige stemme. Hun kjente at det brant bak øynene og hadde et øyeblikk vondt for å puste. Selvfølgelig visste hun at det ikke var for mye å ønske seg! Hvor ofte hadde hun ikke selv dagdrømt om noe lignende? Men smertefulle minner om hennes foreldres liv hadde ødelagt hennes ideal om romantisk kjærlighet. Hun hadde sett at lidenskapen hadde en mørk side, som var egoistisk og ondsinnet.

– Hvorfor oppfører du deg så tåpelig? spurte Elise frustrert. – Du kan bringe ulykke over oss alle sammen hvis du går videre med dette. Hun gikk fort bort til søsteren og grep hendene hennes. – Jeg skal snakke med pappa og spørre om han kan be tante Dolly om å invitere oss til Hammersmith. Hun kjenner en god del familier, og hvis hun arrangerer noen sosiale utflukter, kan du kanskje møte en ung gentleman på en vanlig måte, i stedet for å ty til denne idiotiske …

– Jeg har allerede spurt pappa, avbrøt Bea. – Han påstår at han ikke har råd til utskeielser som turer til byen for å besøke tante Dolly. Han sier at søsteren hans er ganske gjerrig og vil kreve en betydelig sum for å holde oss i kosten. Hun så på Elise. – Og han har rett. Hun serverte oss bare rester sist vi dro dit. Pappa foreslår at jeg ber deg om å arrangere et besøk til din venninne Verity Chapman, for det vil bli både behageligere og billigere.

Elise snudde seg vekk og rynket brynene tankefullt. Hennes søster lot seg tydeligvis ikke avlede fra å lete etter en ektemann. Beatrices behov for å komme vekk fra det kjedelige livet på landsbygda, gjorde henne ganske deprimert til tider.

I nesten sju år hadde de delt et rom i et hus som faren fortsatte å leie. Etter som tiden gikk, hadde Elise rett som det var blitt vekket om natten av søsterens stille gråt. Beas nedstemthet overmannet henne også på dagtid nå, og Elise ville ikke oppleve at søsteren ble alvorlig syk.

Walter Dewey kikket til tider opp fra avisen sin eller regnskapene for å sjekke hva som foregikk i husholdningen hans, og hadde mer enn en gang spurt Elise hva som feilte hans eldste datter. Han hadde en tendens til å bli utålmodig når han fikk høre sannheten. Han ville da innprente i dem begge – vanligvis mens de spiste middag, samtidig som han slo på tallerkenen med bestikket for å understreke det han sa – at andres vanskelige skjebne gjorde ham stolt over at han var i stand til å ta seg rimelig godt av døtrene sine til tross for at han var blitt forlatt av en svak kvinne, uansett hvor vanskelig det var.

Elise så hvor trist søsteren så ut. Hvis de dro for å bo hos Verity, kunne de kanskje ordne det slik at Beatrice kunne møte en skikkelig ungkar som muligens ville forelske seg i henne og fri til henne. Deres far ville ha sin eldste datter trygt i havn, og den økonomiske byrden hans ville bli lettere.

– Jeg skal skrive til Verity på én betingelse. – Du må love at du ikke kontakter noen av disse noksagtene som har svart på annonsen din. Etter at Bea hadde nikket bekreftende, fortsatte Elise. – Men jeg kommer ikke til å trygle om en invitasjon hvis jeg får et tvetydig svar. Du vet at de ikke er stort bedre stilt enn det vi er, og nå som Fiona har en frier, vil mr Chapman snart få utgifter til bryllupet hennes i tillegg.

Verity hadde nylig skrevet til Elise og fortalt at hennes eldste søster endelig ble gjort kur til. Fiona var en pen, ung kvinne som hadde virket fornøyd med å leve uten kjærlighet. Til og med under debuten sin hadde hun virket mer fornøyd med å være hjemme og tegne landskapsbilder enn å være på jakt etter en ektemann. Ut fra venninnens humoristiske skildring, virket det som om fyren verken hadde et bra utseende eller en bra karakter, og at Verity mente at den eldre søsteren burde holdt seg til vannfargene.

Elise oppfattet at Beatrice ventet spent på at hun skulle fortsette. – Jeg skal prøve å sørge for at du får oppfylt ønsket ditt … Elise klynket da Bea styrtet bort for å takke henne med en stor klem før hun hadde rukket å snakke ferdig.

*

– Å … mr Chapman er her! utbrøt Elise lettet. Hun skyndet på søsteren for å få henne til å løfte opp kofferten.

– Veldig lei for at jeg ble forsinket, utbrøt Anthony Chapman idet han gikk ut av vognen for å hjelpe de unge ladyene opp i den. – Vognen til en frukthandler hadde veltet, og jeg hadde et svare strev med å komme meg gjennom trengselen av vogner. Det ble etter hvert veldig ampert, og jeg trodde at det skulle bryte ut en slåsskamp mellom to drosjekusker. Han trakk pusten inn mellom tennene. – Jeg håper at veien er klar nå, ellers kan vi bli forsinket på veien tilbake.

Veritys far virket veldig lei seg for ikke å ha kunnet stille opp til avtalt tid for å møte dem da de steg av postvognen, og kjøre dem til sitt hjem i Marylebone.

– Vi har ikke hatt noe imot å vente et par minutter, svarte Elise trøstende. – Det er veldig snilt av deg å hente oss. Vi kunne uansett ha bestilt en drosje og spart deg den turen.

– Nei … nei … Mr Chapman vinket avvergende med den ene hånden, mens han brukte den andre til å heise seg opp i vognsetet. – Det skulle bare mangle. Det er en fornøyelse å se dere begge, og så godt som dere ser ut. Han trakk pusten dypt inn og snudde seg og smilte strålende til de unge ladyene som hadde tatt plass ved siden av ham. – Og alt er vel med din far, håper jeg?

– Ja, det er det, sir, og han sender de beste hilsener til deg og mrs Chapman.

Anthony klappet hånden til Elise. – Verity kommer til å bli så glad for å se dere. Det samme gjelder Fiona, selv om hun er litt oppspilt på grunn av mr Whittiker. Han skar en grimase og sukket tungt. – Hennes mor er glad for at hun har en kjæreste, selvfølgelig.

Elise la merke til den rynkete pannen hans og fikk inntrykk av at mr Chapman ikke var mer begeistret for tanken på å få mr Whittiker inn i familien enn det Verity var.