Juliet Landon

De bortgjemte brevene

Oversatt av Judith S. Nilsen

Kjære leser!

Regencytiden, perioden mellom 1811 og 1820, var dominert av George, prins av Wales, den eldste sønnen til kong George III og dronning Charlotte. Han var en mann med mange sider, både gode og dårlige.

I 1811 ble George nødt til å overta sin fars plikter på grunn av en alvorlig sykdom som lignet sinnssykdom. Det satte den unge mannen i en situasjon han etter alles oppfatning ikke var i stand til å takle på en tilfredsstillende måte. Dette var ikke bare hans feil, men han var ingen sterk leder. Han foretrakk å vise frem og sløse bort rikdommen på en måte som tømte pengekistene i en tid da midlene trengtes til krigene mot Napoleon.

Min fremstilling av ham som kunstelsker er riktig, for han ansatte kyndige venner som lord Hertford til å kjøpe opp det «nyeste leketøyet» for seg, Carlton House og Brighton Pavilion, som han øste enorme pengesummer inn i, mens tusener på tusener i andre deler av samfunnet levde i dyp fattigdom etter en rekke år med dårlige avlinger og harde vintrer.

Den personlige ufølsomheten hos en ellers intelligent og kultivert mann kunne ta pusten fra en, og som forfatter syntes jeg at det å inkludere ham i en fortelling som dette, betydde at jeg måtte velge enten å konsentrere meg om det triste ved posisjonen hans, eller om den fullstendig forkastelige oppførselen hans overfor dem som han en gang hadde kalt sine beste venner. For å la Annemarie gjenfinne sin naturlige medlidenhet, valgte jeg det første.

Emma Hamilton var en av de personene i regencyperioden som hadde et fargerikt liv som ikke behøver å utbroderes. Hennes askepotthistorie både fengsler og virker frastøtende samtidig. Det er en forbløffende fortelling om hvordan hun utnyttet hver eneste egenskap og hvert eneste talent hun hadde til å overleve i en mannsverden. Underveis ble hun elskerinne til flere menn, deriblant lord Nelson. Det finnes ikke noe bevis på at hun og prinsregenten faktisk var elskere, men de var nære venner – helt til Emmas vanskeligheter og krav ble for mye for ham, da han ikke kunne gi henne den hjelpen hun ba om.

Man kan ikke la være å synes litt synd på en kvinne som Emma Hamilton. Det virket som om ambisjonene, den åpenbare grådigheten og amoralske oppførselen hennes av og til ikke stemte med naiviteten, uskylden og lengselen etter å bli godtatt, samtidig som hun forventet den samme godheten fra dem hun elsket. Jeg tror faktisk hun ikke klarte å skille mellom venn og fiende. Og det var dessverre en av de største tragediene i livet hennes, for hun levde i sentrum av et politisk og grådig samfunn der det ikke eksisterte lojalitet. Kombiner de forventningene med en mann som prinsregenten, og du har en perfekt oppskrift på kollaps – akkurat som erklæringene hans om evig kjærlighet.

To slike komplekse personer, som var så lette å like og beundre og like lette å avsky; de sanne historiene deres er faktisk merkeligere enn noe man kan dikte opp.

Juliet Landon

Første kapittel

Juni 1814 i London

Lord Benistone senket morgenavisen, la fra seg forstørrelsesglasset og stirret tomt på marmeladekrukken og deretter på de tre døtrene sine. – Stakkars, uheldige kvinne, mumlet han. To av dem skjønte av måten han snakket på, at det var mer sannsynlig at han tenkte på moren deres akkurat da enn kvinnen som enda en gang ble omtalt i The Times.

– Nekrolog? sa Annemarie, den nesteldste.

– Nei, kjære. Ikke nekrolog. Lady Emma Hamilton igjen. Enda et salg. Hun kan ikke ha mye mer å selge nå. Du bør gå dit, Annemarie.

– På en auksjon? Jeg tror ikke det, pappa. Absolutt alle kommer til å være der.

– Jeg kan be om en privat visning for deg. Jeg kan sende et brev til Parke hos Christies. Han vil si ja til det. Jeg vet at du ville like å ha noe som har vært hennes. Et minne? Som en beundrer?

Han hadde misforstått. Ord fulle av følelser var ikke hans sterke side. – Ikke så mye beundring som medfølelse på grunn av måten hun er blitt behandlet på etter lord Nelsons død, sa hun. – Alle de rike vennene og de grådige slektningene, og ikke en eneste av dem er villige til å hjelpe henne ut av gjeldssituasjonen. Hun må være desperat nå.

Den yngre søsteren Marguerites mening var ikke uventet, særlig om et tema som hun visste så lite om. Hun var seksten og et halvt år og hadde ennå ikke lært kunsten å være diskret. – Jeg vil ikke kaste bort min medfølelse på en slik kvinne, sa hun og skjøv den halvspiste frokosten fra seg. – Hun har bare seg selv å takke.

Det skulle mye til for å gjøre faren deres sint, men dette traff et ømt punkt, og det harde blikket hans på den yngste datteren kunne ha fått en modig mann til å skjelve. – Marguerite, sa han lavt, – jeg skulle ønske du kunne prøve å lære deg å tenke før du snakker. For det første, ingen kvinne har bare seg selv å takke. Og for det andre … æsj! Blås i det. Du ville ikke forstå.

Til og med Marguerite forsto at han tenkte på moren deres da.

Oriel, den eldste søsteren, kikket på henne fra siden. – Det der var lite dameaktig, sa hun. – Og jeg tror du bør be om unnskyldning.

– Unnskyld, pappa, hvisket Marguerite. – Jeg snakket uten å tenke.

– Ingen skade skjedd, barn, sa han og nikket. Morgensolen traff det sølvfargede håret hans da han igjen så på Christies annonse. – Gå og ta en kikk, Annemarie. Jeg vet ikke om hun har spart det beste eller skrotet til slutt, men du vil kanskje finne noe du kan ta med deg til Brighton. Selv om han var sekstiåtte år, var han fremdeles en pen mann.

– Hva er du på utkikk etter? spurte Oriel. – Jeg ville ikke ha trodd at noen av lady Hamiltons ting ville falle i smak hos deg. Er de ikke litt for prangende?

– Jeg aner ikke. Noe lite, antar jeg.

Annemarie så et glimt av morskap gli over farens ansikt da han hørte det. Det fantes knapt en kvadratcentimeter i hjemmet deres i Montague Street som ikke var dekket av antikksamlingen hans, og han visste like godt som henne at hvis han sendte henne til Christies’ auksjonslokaler i stedet for å gå selv, ville nysgjerrigheten hans bli tilfredsstilt uten at han ble fristet til å kjøpe noe. Til og med de siste gjenstandene til lady Hamilton ville nok være av en viss kvalitet, for ikke å si sjeldne, for hun og lord Nelson hadde fått gaver fra alle verdenshjørner. Annemarie skulle dra tilbake til sitt eget hus i Brighton neste dag, så det virket som en siste sjanse til å finne noe som kunne passe. Noe lite.

*

En time senere ble et brev levert til Montague Street med en forsikring til lord Benistone om at mr Parke, Christies’ seniortakstmann, med glede ville vise lady Annemarie Golding de nyeste anskaffelsene.

*

Det var derfor hun utpå ettermiddagen ikke hadde valgt den lille gjenstanden hun hadde tenkt, men det ene av et par matchende toalettbord laget av Chippendale den eldre. De var ikke lenger høyeste regency-mote, men akkurat det hun trengte til soverommet sitt. Hun ville ha kjøpt det andre også, men hun trengte ikke to, slik lady Hamilton og lord Nelson åpenbart hadde gjort. Enker trengte bare én av alt. Men den høye prisen på det ville nok lette den stakkars damens akutte økonomiproblemer mer enn alle de andre tingene hun solgte, bortsett fra det andre toalettbordet som mr Parke forsikret lady Golding om at han ville selge for minst like mye. Han påpekte også at han ikke visste om noen som hadde lyst til å kjøpe begge, og han var lettet over å ha blitt kvitt et av dem så raskt.

*

Det ble levert i Montague Street samme dag, og lord Benistone lot en kroket hånd gli over overflaten i rosentre, de vakre messinghåndtakene og de honningfargede nyansene i innleggene. Fingertuppene hans leste mønstrene i treverket som om de var ord. – Jeg skal få det pakket for deg med en gang, sa han. – Da vil det være klart til vognen i morgen tidlig. Er det greit?

– Takk, pappa, sa Annemarie og kikket seg rundt i den store hallen, der det brune toalettbordet virket så malplassert blant hvite, utskårne relieffer og steinfigurer, glatte byster av romerske kvinner, urner og plaketter. Det var ingen vits i å gjenta de utallige invitasjonene om å bli med henne til Brighton. Han ville aldri forlate sin elskede samling, ikke engang for noen få dager med forfriskende sjøluft, spesielt ikke nå da hele Europa strømmet til London for å feire at krigen var slutt. Muligheten for å møte andre antikvitetssamlere var altfor stor til å gå glipp av. Hun kunne neppe klandre ham siden hun brukte samme grunn til å rømme til det øde Brighton, der hun sannsynligvis ikke ville møte noen som kjente henne.

Hun måtte innrømme at den andre grunnen var at det vakre huset i Montague Street var blitt mer som et museum enn et hjem, og hun lengtet etter sine egne lyse og elegante rom, der hun ikke ble oversvømt av enorme skulpturer eller malerier som dekket hver eneste vertikale overflate. De var til og med stablet inn mot møblene og fant veien inn i soverommene slik at de hindret tjenestepikene i å gjøre rent og husholdersken i å holde orden. Det hadde ikke kommet på tale å ha selskaper på mange år hvis ikke gjestene også var antikvitetssamlere, noe som gjorde konversasjonen svært ensidig. Det var ikke vanskelig for noen av dem å forstå hvorfor moren deres hadde dratt året før, selv om måten hun hadde gjort det på, var en helt annen ting. Den var mye vanskeligere å forstå, og det gikk ikke en dag uten at Annemarie kjente på smerten.

Faren og døtrene snakket aldri om det, men nå virket det som om noe hadde pirket i det åpne såret igjen, og den vanligvis så klare stemmen hans ble usikker mens hendene sluttet å kjærtegne rosentreet. – Dette er helt fint, men det er deg jeg er bekymret for, jenta mi, hvisket han. – Du er blitt mer påvirket av det som skjedde enn søstrene dine, og nå når du er tjuefire år gammel, er det på tide at du finner en annen som kan ta skikkelig vare på deg. Å gå i hi ved kysten er neppe den rette måten å gjøre det på, er det vel? Og når jeg ikke lenger … Stemmen hans sviktet da tanken fikk overtaket. – Jeg burde ha sett det komme, burde jeg ikke?

Annemarie hadde ikke sett ham slik før. Hun la armene trøstende rundt ham og kjente at han skalv. Så ble han rolig igjen, fattet og verdig. Han ville ikke at noen skulle se hvor mye han sørget over tapet sitt. Det var følelsessaker som hadde ødelagt for ham. Det, og en katastrofal mangel på oppmerksomhet. Kanskje det var mer av ham i unge Marguerite enn han likte å innrømme.

Han trakk seg bort fra henne, snufset og tørket en tåre. Så smilte han lett av den uvanlige oppførselen. – Du er så lik henne, sa han og klappet henne på kinnet. – Å, jeg mener ikke på den måten. Jeg mener av utseende. Slik hun var den første gangen jeg så henne. Det samme skinnende, svarte håret, fløyelshud, ametystfargede øyne. En vakker kvinne.

Hun smilte. Hvilken kjærlig far syntes ikke at døtrene hans var vakre?

*

Senere prøvde hun overtalelsesevnene sine på Oriel. – Jeg skulle ønske du kunne bli med meg, sa hun idet de så Marguerite forsvinne opp den brede trappen, fremdeles opphisset etter frokosten.

– Og jeg skulle ønske du ville bli her hos oss, sa Oriel og stakk hånden under søsterens arm. Ovenpå smalt det i en dør, og hun himlet med de blågrå øynene før hun snudde seg mot Annemarie igjen.

– Hun mener ikke noe galt med det, kjære deg.

– Hun har ikke vett nok til å mene noe, sa Oriel. – Det er det som er problemet. Vi vet aldri hva hun kommer til å si … eller gjøre … neste gang. Derfor er det best jeg blir her for å holde øye med henne. Dessuten …

– Ja, jeg vet det. Du har oberst Harrow. Jeg ville aldri hale deg bort fra ham bare for at du skulle holde meg med selskap.

Oriel rødmet. Smilet lyste opp det alvorlige, nydelige ansiktet hennes. Annemarie grep hånden som var stukket under armen hennes og så på forlovelsesringen med safirer og diamanter. Oberst Harrow var heldig som hadde fått henne, og Annemarie ville aldri ha forlangt førsteprioritet når paret nylig var blitt gjenforent etter at han kom tilbake fra krigen på den iberiske halvøya. Oriel hadde vært så lettet over at han var uskadd etter så mye hard kamp mot Napoleons styrker, at de alle var blitt rørt til tårer, særlig etter at Annemaries egen ektemann hadde vært mindre heldig. Oriel og William kunne nå delta i feiringene som ville vare i månedsvis, hvis prinsregenten hadde råd til å betale for dem.

Oriel så også på ringen sin. – Det er ikke bare det, sa hun. – Det er far, også. Han foretrekker at en av oss er her for å vise gjestene hans rundt i samlingen, og Marguerite er ikke til noen hjelp, for hun aner ingenting om den. Vi kan i det minste skille mellom egyptisk og syrisk.

Annemarie måtte smile av bildet av Marguerites selvvalgte uvitenhet og greide ikke å holde tilbake det litt fordømmende svaret. – Ja, og jo lenger hun nekter å lære, jo mindre sannsynlig er det at hun vil bli bedt om å hjelpe til. Hun vet det, den lille, frekke jentungen. Og pappa vet det også. Han burde være litt strengere mot henne.

– Han var det under frokosten, ikke sant?

– Han burde være det oftere.

– Hun hører på Cecily, sa Oriel og strøk en finger over steinkrøllene i et romersk skjegg. – Denne er ikke blitt tørket støv av i det siste.

– Gudskjelov for Cecily. Hun er en helgen.

Farens kusine Cecily, som var enke, besøkte ofte hjemmet deres i London, samtidig som hun brukte sitt eget luksuriøse hus i Park Lane som tilfluktssted for å komme unna alle som kom for å besøke pappas «museum». Marguerite overnattet ganske ofte der hos henne når det var nødvendig med en anstand på en tilstelning, en ordning som passet dem alle av forskjellige grunner. Det var Cecily som hadde betalt for Marguerites debutball sist sommer, og nå var det like sannsynlig at hun dukket opp ved frokostbordet i Montague Street som at Marguerite dukket opp ved hennes.

– Men du burde ikke dra ned til Brighton alene, sa Oriel. – Du vet at far ikke liker det. Kan ikke Cecily bli med deg?

– Det vil jeg ikke, svarte Annemarie. – Jeg vil heller at hun skal være der Marguerite er, slik som hun flagrer fra selskap til pikniker hver eneste dag. Hun er fast bestemt på å dra til lady Sindleshams ball i kveld, vet du, og pappa virker slett ikke bekymret. Det er bruk for Cecily her. Dessuten er jeg ikke alene. Jeg har jo med en tjenestepike og to kusker. Det er lite trolig at det skal skje meg noe galt mellom her og kysten.

– Du holder på å bli en eremitt, Annemarie. Det kan ikke være bra for deg.

– Det er det beste for meg, sa hun og ønsket ikke å forklare noe mer.

– Tenk på alle aftenkjolene. Du vet hvor glad du er i å kle deg pent.

– Ikke si mer, Oriel. Det hjelper ikke.

Men det var sant. Det hadde alltid vært en av svakhetene hennes å kle seg i nyeste mote, men uten gyset av spenning på grunn av beundringen det vekket, virket det hele meningsløst. Blikkene hun kom til å få, ville være medlidende og nysgjerrige. Folk ville lure på hvordan hun taklet fjorårets skandale. Hun var ikke forberedt på å møte de blikkene. Ikke ennå.

Oriels arm klemte hennes forståelsesfullt. Når mamma var tilbake hos dem igjen, og Annemarie begynte å vise tegn til å finne sin plass i selskapslivet, ville hun og den flotte obersten hennes fastsette datoen for bryllupet. Det var typisk henne at hun ikke ville besegle sin egen lykke før alle andres lykke var sikret. Men de to eldste søstrene hadde aldri tvilt på at mamma ville komme tilbake en vakker dag, og at livene deres da ville vende tilbake til det normale.

*

Det velkledde budet rørte ved hattebremmen. – Mange takk, my lord. Meget sjenerøst, my lord. En virkelig flott kar, han der, sa han til seg selv mens han så hvordan mannen forsvant rundt hjørnet med lange skritt. Han stakk gullmynten i lommen og klappet på de broderte bokstavene på det svarte frakkeoppslaget i fløyel der det sto «Christies of London» før han klatret opp i vognen og satte seg ved siden av kameraten. – Det blir ikke særlig mye lettere enn det der, Rookie, gliste han.

– Skvaldrebøtte! svarte Rookie og slo godlynt med tømmene. – Hypp!

Da den beundrete mannen var tilbake foran Christies Auksjonshus, klatret han opp i sitt eget kjøretøy, en meget elegant tohjult vogn, kremfarget og svart. Han grep tømmene og pisken med de hanskekledde hendene, nikket til stallgutten og kjørte bortover King Street med kurs mot nord, helt uten å legge merke til beundringen han hadde vekket.

Montague Street, sa han til seg selv. Det var selvsagt Benistones sted, en samler som var bedre kjent for malerier av de gamle mesterne og de greske og romerske kunstgjenstandene sine enn møbler. Prinsregenten mente det var en av de beste samlingene i London. Dessverre var lord Benistone blitt mer kjent for tapet av sin vakre eks-kurtisanekone som hadde rømt med frieren til en av døtrene året før. Han selv hadde vært på den iberiske halvøya med Wellington på det tidspunktet, så han kjente ikke til detaljene. Den eldre faren hadde aldri vært noen selskapsløve, og han visste ikke hvordan døtrene var, selv om han hadde hørt at en av dem var svært lik moren av utseende, noe som kunne forklare hvorfor den kortsynte sleipingen Mytchett hadde tatt det som ble tilbudt. Nysgjerrigheten hans vokste.

*

I Montague Street nummer fjorten var lord Benistones hovmester full av unnskyldninger. Herren var ikke hjemme. Han var i British Museum tvers over gaten. Han likte å ta en titt der minst en gang hver fjortende dag. Ville lord Verne komme tilbake i morgen? Legge igjen kortet sitt?

Nei, lord Verne trodde han kunne gjøre bedre enn som så, selv om det ikke nyttet å være utålmodig. I den marmorkledde hallen som var full av kunstgjenstander, hadde han oppdaget en hvit pidestall som hadde rørt litt på seg i et skyggefullt hjørne ved trappen. Han tok en sjanse. – Jeg undres på om lord Benistones datter er hjemme? Jeg har ikke hatt den glede å få møte damen ennå, men Hans kongelige høyhet prinsregenten … ah!

Pidestallen flyttet seg langsomt frem i lyset og ble til en høy søyle av kremhvit, bølgende musselin toppet av en god del ferskenfarget hud, en lang hals uten pynt, bortsett fra noen hårlokker som hadde løsnet og lå på skuldrene. Resten av håret var satt opp i en praktfull, uryddig masse av skinnende svart, og det var tydeligvis blitt gjort uten speil eller kammerpike.

Det var ikke ofte lord Verne mistet munn og mæle. Han var en lærd mann som var kjent for sin evne til å takle enhver situasjon på en effektiv måte, men dette var en av de gangene. Han skjønte at det vantro blikket hans ville bli tatt for uhøflighet hvis han ikke sa et eller annet i løpet av de neste tre sekundene, så han slapp ut pusten og unngikk så vidt å plystre. – Miss … eh … Benistone? sa han. – Jeg håper du vil tilgi at jeg trenger meg på.

Edelsteinsøynene hennes som var omgitt av svarte vipper, stirret på ham under fint buede øyenbryn. Så dette kunne være den bedratte datteren. Hvis moren lignet det minste på denne kvinnen, hvem kunne da være i stand til å avvise henne? tenkte Verne. Men de forbløffende øynene forble like steinharde, og man kunne ikke engang si at hun ga ham en lunken velkomst. – Nei, vi har ikke møtt hverandre, sir. Jeg er lady Golding, lord Benistones mellomste datter. Og du er?

– Lord Verne. Til tjeneste, ma’am. Det var berettiget å bruke tittelen hans i dette tilfellet, tenkte han.

– Vel, i mangel av noen til å presentere oss, antar jeg det får holde. Hun nikket nådig, ikke et fnugg mer enn hva etiketten krevde. Hans eget lille bukk matchet hennes. Han hadde ikke til hensikt å være mer høflig enn hun var. Hun foldet hendene under det høye livet på kjolen.

Hovmesteren bukket, tok lord Vernes hatt og hansker og la dem på et ledig hjørne på bordet i hallen, før han viste vei til et frokostrom som var blitt et oppbevaringssted for skatter. Det var svært trangt der inne, likevel ble han både forbauset og full av latter da hovmesteren, uten å være bedt om det, satte døren på vidt gap med en diger gipsmodell av en fot før han lot dem være alene.

– Avstøpning av Michelangelos David, sa Annemarie og la merke til interessen hans. – Her er nesen og en av hendene. Hun blåste litt støv av den. – Kan jeg spørre hva ærendet ditt er, my lord? Fortsatt ikke noe smil.

Han bestemte seg for å presse på for en gangs skyld. Tåpelig, når han så tilbake på det. – Ja, sa han og så seg rundt. – Det ville være vanskelig å få resten av ham inn her uten å skjære ham opp i enda mindre biter, ikke sant?

– Du nevnte prinsregenten for et øyeblikk siden. Var det en grunn til det? sa hun og overhørte forsøket på munterhet. Hun likte tydeligvis ikke å måtte ta seg av gjester, ikke engang adelige, som dukket opp uten videre og ventet å bli vist rundt. – Ønsker prinsregenten å se samlingen, kanskje?

Verne aksepterte nederlaget. Hun kom ikke til å tine. – Jeg nevnte prinsregenten fordi han har gitt meg i oppdrag å finne noe for ham, my lady.

Annemarie kikket sidelengs på de støvete bokhaugene, vasene og kroppsdelene som ventet på å bli katalogisert. – Jaså? Og ville du vite hva det var, om du så det, my lord?

Så, hun trengte å bli fortalt at hun ikke snakket med en ignorant. – Vel, jeg vet at den hånden du nettopp tørket støv av, er av Bernini, ikke Michelangelo, akkurat som nesen. Og jeg vet at denne bollen her er fra det sjette århundret før Kristus, og at du bør sette den et trygt sted. Det er en meget sjelden gjenstand. Og bak deg er en El Greco, hvis jeg ikke tar feil.

– Det er det! svarte Annemarie skarpt. – Hva er det du leter etter?

Sånn. Da står vi likt, lady Overlegen Golding, født Benistone.

– Et Chippendale-toalettbord. I eik, mahogni og furu.

– Som du ser, samler ikke min far på møbler. Det er derfor jeg ikke kan be deg sette deg. Mesteparten av stolene våre blir brukt til … andre ting …

– Ja, akkurat. Men jeg ble fortalt at en Chippendale-toalettkommode ble levert til denne adressen tidligere i dag, my lady. Dagen før Hamilton-auksjonen.

Hun rynket pannen. – Mr Parke lovet meg …

– Det var ikke mr Parke som fortalte meg det, sa han. – Jeg spurte ham ikke om det engang.

– Jeg kjenner godt til Christie-virksomheten, takk. Jeg kan tenke meg hvordan du fant det ut. Men du kaster bort tiden din, my lord. Det er ikke noen kommode her. Hvor i all verden skulle vi gjøre av noe slikt?

– Prinsregenten vil bli meget skuffet. Han tilbyr en god pris for den.

– Vel, det angår ikke meg. Hvorfor vil han så gjerne ha den?

– Prinsens oppkjøper besøkte Christies’ auksjonsrom tidligere i dag og oppdaget at kommodeparet var blitt delt. Hans Høyhet ble svært skuffet. Han ville ha begge to, skjønner du, og for øyeblikket har han bare én. Han har sendt meg ut for å lete etter maken.

Hun så sint bort og viste tydelig at kjennskap til hvem som hadde kjøpt kommoden, var noe hun ikke ville snakke om. Verne følte et stikk av medfølelse for denne vakre skapningen som gjemte seg bort i et museumslignende hus med en aldrende far og et hjerte som ble kaldt av bitterhet.

En velkledd, middelaldrende dame kom inn fra gangen. Annemarie så advarende på henne. Et eneste blikk på de lyse krøllene, den runde figuren og de røde kinnene fortalte ham at hun trolig ikke var en av søstrene.

– Cecily, kjære, sa Annemarie. – La meg få presentere lord Verne. Mrs Cardew, my lord. Min fars kusine.

– Ma’am. Han bukket og fikk et smil tilbake.

– My lord. Du håpet å få treffe lord Benistone? Å, du verden. Han er sen.

– Jeg håpet å finne lord Benistone og en viss toalettkommode, ma’am.

Annemaries mørke uttrykk kunne ha fått en gresk vase til å sprekke, men det nyttet ikke. Mrs Cardew ville ikke la ham gå uten videre. – Å, den, sa hun. – Så synd at du gikk glipp av den. Den er nettopp blitt lastet opp på …

– Det var det jeg fortalte lorden, sa Annemarie fort for å stanse ordflommen. – Den er ikke her.

– Den skal ned til Brighton, skjønner du, fortsatte mrs Cardew muntert. – Den skal brukes av lady Golding personlig.

– Og den er ikke til salgs. Hvis du vil unnskylde meg nå, har jeg en del å gjøre, my lord.

– Aha, så den var her, sa Verne, fast bestemt på ikke å bli sendt bort uten videre.

– Det er helt irrelevant, my lord, sa Annemarie og sendte ham et drepende blikk. – Jeg sa at den ikke er til salgs. Selvfølgelig er jeg fryktelig lei for at prinsregenten vil bli skuffet. Jeg kommer sannsynligvis til å miste nattesøvnen i en uke på grunn av det. Jeg håper han snart kommer over det og finner noe annet han ikke kan leve uten. En diamantpyntet hestesko, kanskje? Et lommetørkle av gull? Stakkars mann. Så mye rikdom som må brukes opp.

– Du må ikke si slike ting, Annemarie. Lord Verne og prinsen er sikkert nære venner.

– Ja, de må vel være det hvis de ikke har annet å gjøre enn å lete London rundt etter ting de ikke kan få.

Mrs Cardew ble forskrekket over Annemaries skarpe ord, men plutselig hørtes lyder fra hallen. En som kunne redde en vanskelig situasjon, var kommet, lord Benistone selv. Hun gikk for å se.

Lord Verne derimot stilte seg mellom døren til frokostrommet og lady Golding. Ikke tale om at han ville la henne få siste ord. – Jeg leter sjelden etter ting jeg ikke kan få, lady Golding, sa han lavt og så henne inn i øynene. – Når jeg ser noe jeg vil ha, jakter jeg på det. Og det ender vanligvis med at jeg får tak i det.

Det var ingen tvil om hva han mente, og det hadde ingenting med kommoden å gjøre. – Å? Med eller uten tillatelse?

– Begge deler, svarte han og så hvordan blikket hennes vek unna. Hvis svaret hans var litt tvetydig, var han sikker på at hun forsto ham godt nok.

Tungen hennes var skarp, men ikke skarp nok til å finne et godt svar før farens kusine kom tilbake. Presentasjoner ble gjort og forbindelser og interesser klargjort. Det var alltid en glede for lord Benistone å finne en annen mann som delte lidenskapen hans, og denne mannen som jobbet tett med selve prinsregenten, hadde de beste akkreditiver. Begge hadde hørt om den andre.

*

Annemarie holdt seg i bakgrunnen og kjempet mot fristelsen til å løpe opp trappen og holde seg unna til han hadde gått. Ordene hans ga gjenlyd i hodet hennes. Kanskje han trodde at etter en slik offentlig skuffelse, ville hun være desperat etter å gjenvinne sin tidligere posisjon blant de fine, eller at hun ventet på en slags djerv ridder som ville redde en ensom og lidende kvinne. Ingenting kunne være fjernere fra sannheten. Hun ville ikke ha noe som noen mann kunne tilby, ikke engang det sludderet om å jakte på og få tak i. Og for det andre var han en av prinsregentens menn, og det fordømte hun enda sterkere enn alt det andre til sammen.

Alt det andre? Denne høye, atletiske personen? De trange hjorteskinnsbuksene dekket lange, muskuløse lår. Den matchende vesten, under en jakke som måtte ha kommet fra Weston i Old Bond Street, dekket et bredt bryst. Det ulastelig knyttede halsbindet, de hvite mansjettene, en enkel diamantnål og lommeuret i gull i en fin lenke var den slags eleganse som mr Brummell talte varmt for. Ingenting som tiltrakk seg oppmerksomhet. Men den trendsetteren kunne ikke bestemme en manns fysikk eller utseende, og gudene skulle vite at hun hadde sett nok menn til å skjønne når noen sto flere hakk over andre. Det lange, uforskammede blikket hans ga henne tid til å få tatt en skikkelig titt på ham, og den nølende konklusjonen hennes var at denne mannen var den flotteste hun noensinne hadde sett.

Hun la også merke til hensynsløsheten, den firkantede haken, de stålgrå øynene og hvordan han løftet hodet når han kranglet med henne, fast bestemt på ikke å tape. Det mørke håret hadde krøller som tydeligvis motsto ethvert forsøk på å temme dem. Hun så de velstelte neglene og de mørke hårene på baksiden av de sterke hendene hans, en urovekkende detalj som minnet henne om hvor farlig en slik mann kunne være.

Hun hadde likevel en trøst. Han ville ikke få kommoden hennes for noen pris, så han kunne like gjerne gå og la henne være i fred. Og når det gjaldt Cecilys bidrag, var det en irriterende, men tilgivelig tabbe, et resultat av den naturlige vennligheten hennes og lengselen etter å få Annemarie tilbake i det fine selskap.

Men denne gangen var Cecilys begeistring litt malplassert da hun fulgte opp lord Benistones invitasjon. – Ja, selvfølgelig må du spise middag med oss, my lord. Miss Marguerite og jeg drar til lady Sindleshams ball senere, men lord Benistone vil mer enn gjerne høre om hvem som har skaffet seg hva. Annemarie, vennen min, skal jeg gå og snakke med kokken? Cecily var allerede halvveis til døren og fikk Verne til å lure på hvem som egentlig var husfrue her, mrs Cardew eller lady Golding.

Cecilys unike posisjon i familien gjorde at slike ting av og til skjedde. Hun mente det godt, men det som irriterte Annemarie mest, var hvordan lord Verne benyttet seg av farens lengsel etter menn som ham å prate med. I løpet av kort tid var de på vei inn i lord Benistones aller helligste, mens de pratet som om de hadde kjent hverandre i årevis i stedet for noen minutter. Alle protester om at han ikke var passende kledd til middag, ble viftet bort. – Det spiller ingen rolle, gutten min. Ingen av oss kommer til å være det. Vi har aldri tid til den slags. Ingen bryr seg om det her. Kom og fortell meg om Hans Høyhet har en slik bronsefigur som dette. Og dermed forsvant de uten å se seg tilbake og lot Annemarie stå der og skumme av sinne over sin egen avmakt.

Noen brydde seg. Hun gjorde det. Hun foretrakk at folk kledde seg om til middag. Hun kunne neppe klandre faren for at han grep tak i en mann som visste så mye om prinsregentens skatter, men hun visste at denne mannen var kommet hit for å få tak i noe han var sikker på at han skulle klare å skaffe seg på den ene eller den andre måten. Og lord Benistone var en slik sjenerøs og imøtekommende mann. Han var altfor villig til å si ja fordi det var mindre anstrengende enn å si nei. Valgte han det siste, var det som oftest nødvendig med forklaringer.

*

Etter det første møtet ville det ha vært urealistisk av lord Verne å vente noe annet av lady Golding enn kjølig høflighet, og det var akkurat det hun viste ham, selv om etiketten forlangte at de satt ved siden av hverandre. Hun ville tydeligvis ikke anstrenge seg for hans skyld, men ingen så ut til å bry seg om at den yngste søsteren så ut til å gå inn for å lage problemer for dem begge med den barnslige skravlingen sin.

Den unge damen var forbløffende vakker i sin hvite ballkjole. De mørkebrune krøllene rammet inn et ansikt som om et år eller to ville bli klassisk vakkert, men aldri like slående vakkert som søsterens. Hun hadde ikke noe som lignet lady Goldings intelligens eller dybde heller. Iveren hennes etter å behage minnet Verne om en valp som gjorde seg til foran et publikum. Særlig et mannlig publikum. Den eldste søsteren, miss Oriel Benistone, spiste ute den kvelden, så han fikk ikke sammenlignet søstrene noe mer, men faren og kusinen pratet så mye at Verne syntes lady Goldings taushet virket pirrende. Til og med morsom. Det var en stund siden han hadde møtt en slik synbar motvilje, og aldri fra en vakker kvinne.

Samtalen vendte seg uunngåelig til slutt mot toalettkommoden som prinsregenten ville ha i Carlton House, og om ombyggingen av stedet som ble så dyrt at han måtte be parlamentet om ekstra midler for å få gjort det ferdig. Miss Marguerite stilte spørsmålet som faren var altfor høflig til å stille. – Har ikke prinsen nok penger selv, lord Verne?

Verne smilte overbærende til henne. – Hans Høyhet har aldri nok penger. Paviljongen i Brighton er et annet halvferdig prosjekt som krever enorme summer til forbedringer og utsmykking.

– For ikke å nevne kostnadene med å underholde de kongelige i Europa i sommer etter en krig som har tømt landet for alt som heter sparepenger, sa Annemarie plutselig. – Ikke rart lady Hamilton må selge tingene sine for å få endene til å møtes. Vi blir alle nødt til å gjøre det samme hvis Hans Høyhet forlanger å få dekket takene på paviljongen sin med flotte, indiske kupler.

– Du liker ikke prinsen, skjønner jeg? sa Verne ertende.

Før hun fikk sjansen til å svare, brøt mrs Cardew inn. – Å, men tenk på all feiringen i parkene etter at Bonaparte ble tatt, alle dansene og alle soldatene som kommer tilbake og må underholdes. Har du tjenestegjort i kongens hær, my lord?

– Inntil for noen få måneder siden, ma’am. Jeg var med i prinsen av Wales’ regiment i krigen på den iberiske halvøya. Han visste at det bare ville forsterke lady Goldings antakelse om at han helt sikkert var like prinsippløs som resten av dem, siden han var en av prinsregentens venner. Det tiende husarregiment var best kjent for prakt, rikdom, kvinner, drikking og tøylesløs oppførsel, blant andre ting. Han var sikker på at det ikke ville få henne til å like ham noe bedre. Han lurte på hvor mrs Cardew sto oppe i alt dette. Bodde hun her hos lord Benistone som anstand, eller var hun ganske enkelt en tjenestevillig kusine? Ville det lønne seg å skaffe seg hennes hjelp for å få det han ville ha? – Jeg har funnet ut at det er tryggere å studere antikviteter enn å jage sinte franskmenn.

– Å, sa Marguerite. – Men du vet vel at alle engelske damer beundrer Napoleon Bonaparte. Et slikt strengt, dystert ansikt gir deg gåsehud … hva? Å! Et blikk fra faren og mrs Cardews hånd på armen hennes stanset taleflommen. Hun så på Annemaries frosne uttrykk. – Å … ja, selvfølgelig. Unnskyld, Annemarie.

Annemarie ristet lett på hodet over flausen uten å forklare lord Verne noe som helst. Men Verne hadde allerede forstått, etter de to timene med lord Benistone, at Annemarie var enken etter sir Richard Golding, en av Wellingtons beste offiserer. Han var blitt drept av en fransk snikskytter i 1812. De hadde vært gift i mindre enn et år. Sorgen hennes måtte ha vært skrekkelig, men tydeligvis ikke sterk nok til at den yngste søsteren hadde oppfattet det.

Lord Benistone gikk tilbake til kjøp og salg. – Så denne kommoden du er ute etter, Verne. Hvor mye sa du at Hans Høyhet er villig til å betale for den?

– Nei, far! sa Annemarie før Verne fikk svart. – Den tilhører meg, ikke sant? Den er ikke til salgs. Ikke for noen pris. Hvis Hans Høyhet vil ha et par, kan han lett få laget en matchende, og dessuten, hvis han er så blakk som det høres ut, bør han ikke tilby seg å kjøpe et dyrt møbel.

Faren blunket skyldbevisst av datterens påminnelse og viftet vagt med dessertskjeen. – Vel, der hører du, Verne. Hvis du vil ha kommoden, må du bli venn med Annemarie først. Den ubehagelige tausheten varte i noe som virket som en evighet helt til han fortsatte. – Jeg spøkte, selvfølgelig. Kommoden vil være på vei til Brighton i morgen tidlig, og det samme vil Annemarie. Hans Høyhet må nok finne seg noe annet.

Mrs Cardews bidrag, som var ment å lette spenningen, hadde ikke den ønskede effekten. – Lady Goldings andre hjem er i Brighton, skjønner du, sa hun til Verne, som allerede hadde skjønt det og hadde undret seg over hvor merkelig det var at han aldri hadde møtt henne der. – Hun liker ikke trengselen i London.

– Du trenger ikke forklare dette, Cecily, sa Annemarie. – Lord Verne har viktigere ting å tenke på enn hvor jeg velger å tilbringe tiden min. Kan vi snakke om noe annet nå?

Men faren var tydeligvis ikke enig. – Hør her, Annemarie. Husker du hva jeg sa til deg tidligere i dag om å reise hele den veien alene? Skal vi ikke be Verne om å følge deg?

– Nei, far! Jeg foretrekker mitt eget selskap, takk.

Lord Benistone sukket og gikk løs på det stekte eplet sitt. – Nei, selvfølgelig ikke, sa han. – Hva tenkte jeg på? Verne er nok opptatt med prinsens saker fra morgen til kveld. En travel tid for deg, unge mann. Samtalen gled over på andre ting, slik som hvordan de europeiske kongelige skulle innkvarteres. Noen av dem mislikte tanken på å bo sammen med prinsregenten, fordi de uendelige måltidene hans kjedet dem til døde.

Det var ikke vanskelig for Verne å fôre de fascinerte damene med morsom og harmløs kongelig sladder, og selv om hun som interesserte ham mest nektet å reagere, gledet det ham å sitte ved siden av henne og vite at hun lyttet. Hun tenkte selvsagt at han innyndet seg hos faren hennes for å få tak i toalettkommoden gjennom ham. Hun planla sikkert hvordan hun skulle bli kvitt ham, holde ham på avstand og forsterke skjoldet rundt det knuste hjertet. Hun måtte jo fortsatt ha det vondt etter både et dødsfall og et svik i løpet av to år.

Han kunne prøve å gå rolig frem, men det ville ta lengre tid enn han hadde. Eller så kunne han velge den andre måten, provosere henne til å gjøre noe overilt og minne henne om at hun var attråverdig. Valget var lett.

*

Straks måltidet var over, dro mrs Cardew og Marguerite av sted, noe som ga Verne sjansen til også å unnskylde seg. Han ventet i den tomme hallen for å få snakke alene med Annemarie, som forskrekket hadde sett faren trekke seg tilbake. Det var meningen at det likefremme spørsmålet hans skulle overrumple henne, men det lyktes ikke særlig godt. – Er du fremdeles irritert på meg, my lady? For at jeg spiste middag med dere i ridestøvler, eller for at jeg prøvde å utføre min plikt overfor prinsregenten?

– Det virker som om du er svært iherdig når det gjelder å utføre din plikt, my lord. Men jeg nekter å lure på hva Hans Høyhet vil si når du kommer tomhendt tilbake. Det er ditt problem, ikke mitt. Og når det gjelder støvlene … Hun så ned på det blankpussede læret. – Så antar jeg at man må være takknemlig for at de ikke er dekket av søle.

– Din far forsikret meg om at det var greit, my lady.

– Min far ville finne en unnskyldning for at en rev spiste hans beste høne, my lord. Han har aldri behøvd å begrunne noe av det han gjør. Enkelte ganger kan det være greit, andre ganger ikke.

– Da må jeg bare be om unnskyldning. Jeg kunne lett ha dratt for å skifte. Jeg bor i Bedford Square, bare fem minutter unna.

– Så nær? Det visste jeg ikke.

– For da ville du kanskje ha insistert på det? Vel, hvis jeg hadde visst at du bodde bare fem minutter unna meg, my lady, ville jeg ha kommet på visitt for lenge siden.

– Under hvilket påskudd? For å finne noe annet Hans Høyhet ikke kan leve uten?

– Nei. Dette.

Han beveget seg så raskt at hun ikke fikk sjansen til å unnslippe. Hånden hans grep tak i ermet hennes. Den andre la seg rundt nakken, og han presset leppene mot hennes i et brennende kyss som var langt hinsides et høflig farvel. Hun var altfor forbløffet til å protestere eller rive seg løs før den myke munnen hennes ga etter. Hun løftet hånden mot skulderen hans for å dytte ham bort, men da var det for sent. Øyelokkene hennes dirret. Så sperret hun opp øynene og sendte ham et rasende blikk. Deretter snudde hun seg med en hånd mot munnen og styrtet mot trappen. Hun holdt nesten på å kollidere med hovmesteren som var kommet for å gi ham hatten og hanskene før han viste ham ut.