Mary Brendan

Et lidenskapelig kyss

Oversatt av Maren Kamilla Aaby

Første kapittel

Selvsagt forstår jeg ikke! Beatrice Deweys blå øyne stirret i vantro sjokk på forlovedens ansikt. – Hvordan skal en hvilken som helst kvinne kunne begripe at mannen hun tror snart skal bli hennes ektemann, må gifte seg med en annen? Hun presset bleke og skjelvende fingrer mot pannen. – Gjenta nyheten, er du snill, og deretter kan du vennligst fortelle meg hvorfor jeg skulle godta det.

Colin Burnett sukket beklagende. Han ville gi Beatrice hånden til trøst, men hun vek unna så brått at det raslet i det lyse musselinstoffet.

– Fortell meg det, Colin! Det minste du skylder meg, er en forklaring eller flere.

Ti minutter tidligere var Beatrice blitt avbrutt i brevskrivingen av familiens husholderske, som meldte at doktor Burnett var kommet på visitt. Med et strålende smil gikk Beatrice forventningsfull til salongen på forsiden av huset, der forloveden ventet. Det gode humøret bleknet allerede før han rakk å si ett eneste ord, for hele fremtoningen til Colin fortalte at noe var forferdelig galt.

Det falt henne ikke inn å oppfatte det som en spøk da en lavmælt Colin opplyste henne om at bryllupet deres måtte avlyses. Colin var ikke en mann som uten videre kunne ty til munterhet, like lite som han hadde sansen for drama. Beatrice så at han var flau, men hun merket seg samtidig at han ikke virket på langt nær så lei seg ved tanken på at de skulle skilles, som hun var.

– Du skal være klar over at om det fantes en annen måte å løse dette på, ville jeg ha valgt den. Jeg ønsker å ha deg til hustru, Beatrice. Jeg elsker deg …

– Jeg skjønner ikke hvordan du kan elske meg, ikke på ordentlig, avbrøt Beatrice krast, – hvis du er innstilt på å vrake meg fordi du heller vil ha penger.

– Det handler ikke bare om penger, min kjære. Det virket som Colin hadde det vondt, pluss at han var en smule irritert over beskyldningen hun kom med. – Min families omdømme og eiendommer er fundert på rangen som baronett. Burnett-familien ble innvilget den tittelen så langt tilbake som til seieren over normannerne, og den har fulgt mannlige arvinger siden. Han kastet et blikk opp i taket, som for å søke himmelsk inspirasjon. – Hvis jeg sier nei, vil tittelen og alt tilhørende gå tilbake til Kronen. Hvordan skal jeg kunne forklare det for mine slektninger?

Beatrice trakk utålmodig på skuldrene. Det at forloveden kunne sette søkelyset på historie og slekt på den måten når hjertet hennes var i ferd med å bli knust, bidro bare til å gjøre henne sintere.

– Onkelen min var ingen enkel mann å forstå seg på, fortsatte Colin ufortrødent, og dro fingrene gjennom den rødbrune manken. – Han var kjent som en eksentriker, men ikke et øyeblikk så jeg hva slags galskap han planla, for i så fall ville jeg personlig ha gitt sakførere i oppdrag å finne et smutthull. Som det er, må jeg enten bøye meg for hans innfall, eller miste alt sammen.

– Så istedenfor å forspille din fødselsrett og velge å forbli den du er, altså en landsens lege med beskjedne midler, som er den personen jeg ble glad i, så vil du heller danse etter en død manns pipe for å få formuen og tittelen hans?

Nå som sjokket begynte å gi seg, var Beatrice så sint at gråten truet. Hun ville ikke trygle mannen hun hadde planlagt å tilbringe resten av livet sammen med, om å ære sitt løfte, like lite som hun ville bringe skam over ham ved å gjøre det. Hvis han bestemte seg for å gifte seg med sin kusine fremfor henne, skjønte Beatrice at hun hadde lært noe vesentlig og veldig foruroligende om Colins vesen. Og om seg selv, for frem til nå hadde hun trodd at hun var blitt en god menneskekjenner.

– Hvis du har bestemt deg for å avfinne deg med betingelsene i din onkels testamente, så er det ikke mer å snakke om, hvisket Beatrice. – Det eneste jeg ber om før du går, er at du avlegger en høflighetsvisitt hos min far og forklarer hvorfor han har kastet bort pengene sine på bryllupsdagen min. Hun snudde seg bort da salte tårer presset seg frem mellom vippene.

– Jeg vil selvfølgelig tilbakebetale det han har hatt av utgifter, sverget Colin anstrengt.

Han grep Beatrice i albuen for å få henne til å snu seg mot ham, men hun skvatt unna, som om hun var blitt brent. – Jeg synes du skal gå nå, sir.

– Vær så snill, Beatrice, du må ikke hate meg. Det holder jeg ikke ut.

Beatrice kastet et rasende blikk mot et par øyne som bønnfalt henne om medfølelse. – Ikke be meg om noe som helst, er du snill. Spesielt ikke at jeg må tilgi deg for at du har kastet bort tre år av mitt liv og spolert min fremtidige lykke. Hun trakk seg lenger unna med en underlig følelse av stillstand. – Når sant skal sies, Colin, så hater jeg deg ikke. Jeg kjenner tvert imot at jeg synes synd på deg, som lar en person du knapt kjenner, skalte og valte med livet ditt. Hun smilte stramt. – Jeg har latt deg kysse og kjærtegne meg, men til tross for at vi har delt slik nærhet, kjenner jeg deg knapt. Jeg hadde ikke forestilt meg at du var i stand til å opptre på en så feig og egoistisk måte.

Beatrice merket seg at han ble litt rød i kinnene over den sårende kritikken.

– Men jeg gir jo avkall på deg nettopp fordi jeg nekter å være egoistisk. Colin rensket halsen. – Dette handler om familieforpliktelser …

– Hva med forpliktelsene overfor meg? ropte Beatrice. Men hun visste at det var for sent. Hvis han skulle finne på å ombestemme seg og gi avkall på sin fødselsrett for å gifte seg med henne i stedet, ville ting aldri bli bra mellom dem. Hun kunne aldri gjenskape den personen hun var bare tjue minutter tidligere, da hun opprømt glattet på frisyren og kjolen før hun skyndte seg ned for gledesstrålende å hilse forloveden velkommen og be ham bli til middag.

Han ville også ha vært en annen. Utad ville kanskje Colin ha hevdet at han hadde tilgitt henne for at hun fikk ham til å gi avkall på arven. Innvendig ville det antagelig vokse frem en bitter skuffelse, som til slutt ville ha ødelagt den kjærligheten han påsto at han fortsatt følte for henne.

– Jeg gjorde en feil da jeg ga deg hjertet mitt, men med tiden vil jeg sette pris på at du ga meg det tilbake. Smerten går over nå som jeg har fått en bedre forståelse av din natur. Beatrice tidde mens en bit av henne frydet seg over å ha fremkalt et så sårt blikk i øynene hans. Men hun var ikke ondskapsfull av natur, så følelsen bleknet snart. – Min far er i sitt arbeidsværelse. Vær så snill å gå innom ham og gjør det eneste redelige. Som du vet er han ingen rik mann, og han har spinket og spart for å kjøpe brudeklær til meg.

– Onkelen min var femtifem, og dersom han visste at han ikke hadde lenge igjen å leve, så holdt han det for seg selv. Hadde han vært gammel og sløv, ville jeg hatt større grunn til å undersøke betingelsene for arven. Colin stilte seg i veien da Beatrice ville forlate rommet.

– Jeg har hørt nok forklaringer, svarte Beatrice kjølig. – Det er ingen grunn til at du skal tvære det ut. Jeg håper du synes at din nye velstand og status veier opp for det du og jeg har mistet. Hun trakk ringen av fingeren og holdt den frem. – Din, antar jeg. Og nå ber jeg deg, la meg passere.

Colin ble stram om munnen da han hørte Beatrices iskalde tonefall, men han tok imot ringen og stakk den i lommen, før han trådte til side. – Jeg har også måttet lide … og jeg kommer aldri til å glemme deg.

Beatrice hørte hans vemodige farvel idet hun lukket døren til salongen. Hun satte kursen mot trappen, med øynene fylt av brennende tårer. Hun vil vente på rommet sitt til Colin gikk, og deretter skulle hun gå inn til faren.

Beatrice visste at faren kom til å trenge trøst, han også, så elendig som denne historien hadde endt. Walter Dewey likte å ha doktor Burnett til lege, like mye som han hadde sett frem til å få ham som svigersønn. Colin hadde lovet økonomisk erstatning, og hun håpet at faren ikke var for stolt eller for sint til å ta imot pengene.

Elise, søsteren hennes, kom til å bli sjokkert når hun fikk vite at hun likevel ikke skulle få æren av å være forlover i storesøsterens bryllup. Elise hadde bodd i Mayfair siden hun giftet seg med vicomte Blackthorne, der hun forgjeves hadde gjort sitt beste for å overtale slektningene til å flytte hjem til henne. Alex hadde et fantastisk herskapshus i Upper Brook Street. Men Walter Dewey hevdet hardnakket at det passet ham bedre å leve et rolig liv på landet. Beatrice var også fornøyd med landlivets velsignelser i Hertfordshire, der forloveden hennes hadde sitt virke som lege i umiddelbar nærhet av St Albans.

Nå lurte Beatrice på om Colin alltid hadde ønsket seg noe finere enn tilværelsen som landsens lege, og om han i så fall umiddelbart ville flytte til London med sin påtenkte hustru, for å nyte det som sto igjen av sesongen.

Beatrice var tjuefem år gammel, og dermed hadde hun godtatt at i verdens øyne var hun i eldste laget med tanke på å stå brud. De fleste venninnene hun ble kjent med da hun debuterte, var gift og hadde barn. Hun hadde ikke noe kjennskap til Colins kommende brud annet enn at hun tydeligvis nylig hadde debutert og var noe sånt som sju år yngre enn henne selv. Bea hadde snappet opp såpass om Stella før sjokket bedøvet alle sanser og gjorde henne midlertidig døv overfor alle de grusomme detaljene under Colins besøk.

*

Bea skvatt opp da noen banket forsiktig på døren. Hun lå og døste oppå sengeteppet mens hun ventet på kneppet fra ytterdøren når legen forlot huset og livet hennes. Beatrice gned seg i øynene da hun gikk mot døren, og det gikk opp for henne at hun hadde grått seg i en mye dypere søvn enn hun hadde tenkt.

– Pappa! Beatrice rynket pannen bestyrtet. – Du skulle ikke ha kommet opp hit! Hun kastet et undersøkende blikk over farens sammensunkne skulder. – Hjalp mr Francis deg opp trappen?

Walter Dewey viftet vekk datterens bekymring, støttet seg til spaserstokken og kom med langsomme skritt inn i rommet. – Norman er ute og jakter på kaniner til dagens middag, forklarte han tjenerens fravær med. – Mine små anstrengelser er for ingenting å regne i forhold til hvor vondt jeg vet at du har det, min kjære.

Walter tok plass i lenestolen ved vinduet. Han rettet et matt blikk mot datterens forgråtte ansikt og ristet på hodet for å vise at han ikke fant ord.

– Har doktor Burnett gått? kvekket Beatrice.

– Det har han, og det med min oppfatning av ham klingende i ørene.

Beatrice sank i kne ved farens stol og tok en tørr, rynkete hånd mellom sine myke håndflater. – Du må ikke hisse deg opp over det, pappa, hvisket hun, urolig for farens helsetilstand. Hun hørte hvor anstrengt han pustet og så den grålige ringen rundt leppene hans. – Hjertet mitt leges …

– Så har du altså et robust urverk, min kjære, bemerket Walter tørt. – Hvor mange ganger har det blitt knust av en mann?

Beatrice var klar over at faren refererte til tidligere romanser som hadde strandet, vanligvis fordi den aktuelle herren ikke hadde penger og dermed heller ikke råd til å gifte seg. Det var som en slem spøk at denne gangen forble hun peppermø fordi det motsatte var tilfelle. Hennes forlovede hadde nettopp mottatt sin arv, og med den et krav om å vrake henne.

– Hvis denne forbaskede sir Donald ikke hadde dødd nå og etterlatt seg så hovmodige krav og betingelser, ville du snart ha vært mrs Burnett.

Walter hadde øynene på linje med datterens oppvendte ansikt. Beatrice hadde alltid vært en skjønnhet, og noen hevdet at hun var penere enn sin yngre søster, som hadde kapret en adelsmann tre år tidligere. Walter syntes de var like vakre på hver sin måte, men han skulle ønske at Beatrice lignet på søsteren i ett henseende: Elise hadde valgt å gi bort hjertet sitt bare den ene gangen, og dertil veldig klokt.

Tidligere hadde to levemenn, begge forgapt i Beatrices lyshårede skjønnhet, det var Walter sikker på, oppmuntret den eldste datteren hans til å tro at de aktet å fri, før de tok seg i det i siste øyeblikk. I begge tilfelle kom det frem at de var nødt til å søke lykken hos en rik brud, for selv var de uten egne midler.

Vel befant han seg utenfor allfarvei og var avsondret fra å delta i det fornemme selskap, men Walter var innforstått med hva ekteskapsmarkedet hadde som standard: Beatrices sjanser for å finne en make ble svekket for hver feilslått romanse og hvert år som gikk.

I Walters øyne var Beatrice like nydelig som tjuefem, som hun hadde vært et halvt tiår tidligere. Den melkehvite huden var glatt og feilfri, og det lyse håret like blankt og tykt som da hun var tenåring. Hun var misunnelsesverdig slank, men frodig nok til å fange blikket til en mann, og hennes livlige vesen gjorde at folk likte henne umiddelbart. Og likevel ble den eldste datteren hans boende hjemme hos ham, fordi han aldri hadde hatt midler til å gi noen av døtrene en medgift.

Elise hadde giftet seg med en millionær som uforferdet erklærte at det var betaling godt nok å kunne nyte det privilegiet det var å få gifte seg med Walters datter. Dessverre hadde aldri tilsvarende bra og rause fyrer krysset Beatrices sti og fanget blikket hennes.

Colin Burnett var den som hadde kommet nærmest til å føre henne ned kirkegulvet, og derfor foraktet Walter ham mest.

– Helt ærlig, tror du virkelig at Burnett ikke hadde noen anelse om klausulene i onkelens testamente?

Beatrice nikket så vidt. – Jeg tror han er oppriktig i så henseende, men det er verre å svelge dette med at han liksom forguder meg og aldri kommer til å glemme meg. Farens tynne fingrer lukket seg trøstende om hennes. – Tilbød Colin seg å betale tilbake pengene du har brukt på bryllupsforberedelsene? spurte Bea hest.

– Det gjorde han, bekreftet Walter, og løftet datterens hånd til de kjølige leppene sine.

– Det er bare rettferdig når du har smått med midler på grunn av ham. Du vil ta imot det du rettmessig kan kreve, vil du ikke, pappa? Beatrice brukte den nederste delen av hånden til å tørke en tåre som rant nedover kinnet.

– Det skal jeg så visst! fnyste Walter med ettertrykk. – Jeg må innrømme at jeg et øyeblikk hadde mest lyst til å si at han og pengene hans kunne råtne i helvete, men jeg gjorde det ikke. Han humret så vidt. – Det er mulig han slipper for lett unna det å bryte et ekteskapsløfte, men han skal ikke få vri seg unna mine utgifter like lett. Merk deg mine ord, min kjære, Burnett skal få som fortjent for å ha behandlet deg så lusent.

*

– Brev til meg? Elise Blackthorne spratt opp fra krakken ved toalettbordet da kammerpiken kom inn og holdt frem et sølvbrett.

Vicomtessen bladde fort gjennom posten for å finne det hun lette etter, uten å bry seg om elegante kort med invitasjoner til selskaper. Hun rynket pannen. Det var brev fra Hertfordshire, men skriften var farens snirklete og ikke søsterens pene skråskrift.

– Jeg trenger deg ikke før om et par timer, Maria. Spiser vicomten frokost? tilføyde hun da kammerpiken var på vei mot døren.

– Han har gått til stallen, my lady. Skal jeg sende bort en av guttene med en beskjed?

Elise ristet på hodet, fornøyd med å vite at hun ville få se Alex før han satte i gang med dagens oppgaver. Hun følte fortsatt behag etter morgenens elskov og visste at hun burde kle på seg. Hvis han kom tilbake og fant henne i bare neglisjeet, kunne det være at de tumlet over ende i sengen igjen, med lemmene filtret i hverandre. Elise hadde bestemt seg for en tur til dameskredderen i Pall Mall i formiddag, utålmodig som hun var etter å se den vakre blå satengkjolen hun skulle ha på seg som Beas forlover.

Elise brevvekslet jevnlig med søsteren, og hun frydet seg over å lese om alle bryllupsforberedelsene. Det var en lokal sydame som sto for brudekjolen, men hvordan fasongen ble, holdt den kommende bruden for seg selv. Mrs Garner, som hadde systue i St Albans, hadde sydd for familien Dewey i mer enn ti år. Walter hadde aldri hatt midler til å utstyre døtrene med mange nye klær i oppveksten, og da de debuterte, var også det relativt beskjedent.

– Hva har du der?

Elise snudde seg ved lyden av ektemannens hese røst.

Alex kom nærmere og kysset henne på den nakne skulderen. Fingrene hans fortsatte å kjærtegne hustruens silkemyke hud mens blikket hans var rettet mot konvolutten hun hadde i hånden, med en håndskrift han gjenkjente.

– Du har fått brev fra din far.

Elise vred seg i ektemannens favntak. – Jeg skulle akkurat til å lese det, Alex, så ikke … Den gispende bønnen druknet da han dekket munnen hennes med sin og trakk henne nærmere.

– Å … Alex …, fniste Elise i halvhjertet protest da hun smeltet mot ham.

– Det er din skyld, brummet han. – For hva kan en stakkars mann gjøre når hans praktfulle hustru sprader halvnaken rundt?

– Det han føler for, antar jeg, gispet Elise mot den krevende munnen hans.

– Riktig svar, elskling, mol Alex, feide henne opp i armene og satte kurs mot sengen.

Andre kapittel

Det var tider jeg knapt kunne riste deg av meg, og nå må jeg be om en avtale for å få treffe deg? Alex Blackthornes spydige bemerkning ble besvart med et unnskyldende glis fra hans beste venn. Fyren fortsatte imidlertid å ha blikket festet på barberkniven som pløyde et spor i skjeggstubbene nedenfor et smalt kinnben.

Hugh Kendrick skyldte barberkniven i det skummende vannet i porselensbollen, før han snudde seg mot vicomten. – Du vet at jeg heller ville ha blitt med deg for å se den kampen, men jeg har lovet Gwen en tur til Epsom og veddeløpet der i ettermiddag.

Alex sank ned i en skinnstol i kameratens soverom, men lente seg lydig over til den ene siden da Hughs kammertjener ilte forskrekket til for å redde en elegant frakk hans herre hadde slengt fra seg over stolryggen.

– Dessuten ville du vel ikke ha ønsket mitt selskap hvis ikke din hustru var utenbys, ville du vel? Hugh hevet et mørkt øyebryn mot Alex over kanten av håndkleet han tørket ansiktet med.

– Sant nok, sukket Alex, og knipset vekk et støvkorn fra det lysebrune bukselåret.

Han følte seg nærmest fortapt etter at Elise reiste til Hertfordshire for å besøke familien som følge av det kryptiske brevet fra Walter Dewey, der han ba Elise om å komme så fort hun kunne.

I ettertid følte Alex en smule skyld for at han hindret hustruen i å lese brevet med det samme den morgenen det ankom. Det tok noen timer fra posten ble levert til Elise til slutt fant igjen brevet mellom varme og krøllete lakener. Bare sekunder etter at hun hadde brutt seglet, viftet hun med brevet under Alex’ nese og erklærte at hun hadde tydet farens få og rare setninger, og hun var sikker på at det hadde oppstått en krise. Elise orket ikke tanken på å være borte fra den lille sønnen sin, så Adam ble med henne til Hertfordshire, og sammen med barnepiken Maria ble mor og barn sendt av sted i en av Blackthornes luksuriøse reisevogner.

– Du ser betuttet ut, bemerket Hugh da han tok på seg skjorte. Da hadde han allerede gransket Alex’ rynkede panne i flere minutter, der han satt med haken støttet i hånden og stirret ut i luften. Hugh gjettet av vennen allerede savnet sin elskede hustru og sønn.

De to mennene hadde vært venner i årtier, til tross for det faktum at de det meste av tiden hadde vært milevis fra hverandre hva status angikk. Hugh var den underlegne, uten annet å skryte av enn sin popularitet og familiens forbindelser. Hans avdøde far hadde vært en rettskaffen mann fra lavadelen, som så det beste i alle. Dessverre hadde den blinde troen vært usedvanlig sterk når det gjaldt arvingen. Andre så derimot at Toby Kendrick hadde et korrupt og beregnende vesen. Da faren døde og Toby arvet tittelen, ble Hughs bror bare en enda mer utålelig snik.

Men Hugh hadde ikke lenger noen grunn til å føle sorg over de dårlige kortene han var blitt tildelt som sønn nummer to av en gentleman som trodde blindt på førstefødselsretten. Han hadde heller ingen grunn til å føle det som flaks at vicomte Blackthorne hadde valgt ham til sin livslange kamerat. Hugh hadde kanskje ingen tittel å skilte med, men nå hadde han alle de andre fordelene den berømmelige vennen nøt, inkludert en formue bekjentskapskretsen misunte ham, og som hertuger gjerne så at deres debuterende døtre fikk dele gjennom ekteskap.

– Det ligner ikke svigerfaren min å sende bud på Elise, fikk Alex seg endelig til å svare. Han reiste seg. Sist hans hustru var blitt tilkalt, var det Beatrice som skrev og fortalte at faren deres hadde falt og brukket kragebenet. Da ønsket naturligvis Walter å ha begge døtrene hos seg i tilfelle skaden viste seg å få fatale følger.

– Tror du at det kan ha skjedd ham noe igjen?

– Walter skrev selv brevet, så jeg tviler på at han er sengeliggende. Alex trakk på skuldrene. – Det handler antagelig om Beatrices bryllupsdag. Elise skal være forlover … Han skar en grimase for å vise at han ikke forsto seg på kvinners tankegang.

Hugh skottet opp og møtte vennens blikk. – Ja, det handler kanskje bare om bryllupet, mumlet han, og fortsatte å kneppe mansjettene.

– Du spør aldri om Beatrice lenger. Alex overtok Hughs plass ved speilet og ga seg til å rette på halstørkleet.

– Spør hun etter meg? slengte Hugh tilbake, grep frakken og hengte den på fingeren over en muskuløs skulder. Han gikk foran mot døren.

De var på vei mot toppen av trappen før Alex svarte. – Du kan ikke klandre Beatrice for at hun helst vil glemme alt om deg, sånn som du oppførte deg.

Hugh trakk spottende på smilebåndet. – Nemlig, så da er det jo litt nytteløst å spørre om henne, ikke sant? Han stakk hånden i lommen. – Det har rent mye vann under broene siden da …

– Og når det gjelder deg, fløt mesteparten av det i India, bemerket Alex tørt.

– Sånn var det, sa Hugh like tørt. – Jeg håper alt går bra på den store dagen.

Han satte opp farten og gikk foran Alex ned trappen.

Vel nede i den kjølige marmorhallen i Hughs flotte palé ventet de to vennene på at hovmesteren skulle forkynne at vognen var kjørt frem. I neste øyeblikk smalt støvlene deres mot steintrappen, til de stoppet for å utveksle noen ord før de gikk hver til sitt.

– Bli med til Epsom hvis du kjeder deg. Du skal se du vinner et par løp og kan la tanken på tilskudd i banken muntre deg opp, sa Hugh på spøk, vel vitende om at vennens bankkonti ikke hadde behov for noe tilskudd. Derimot var hans eget humør i ferd med å svekkes.

Den utrolige endringen når det gjaldt hans eget hell, ga Hugh fortsatt grunn til å smile innvendig. Bare to år tidligere hadde han måttet tenke seg grundig om angående hvordan han brukte hver eneste penny. Nå kunne han kjøpe en stall full med premierte arabere og se dem i veddeløp på Epsom, eller hvor som helst ellers hvis han fant det for godt. Likevel måtte Hugh erkjenne at gleden over en dag sammen med favorittelskerinnen ikke fristet noe særlig. Han følte seg underlig tom.

– Innbiller du deg at jeg vil være femte hjul på vognen sammen med deg og deilige Gwen? fnyste Alex. – Det vil jeg altså ikke, men takk for at du spør. Han klappet Hugh på skulderen. – Ser deg vel på White’s senere i uken.

– Det er litt for sent å finne på en unnskyldning overfor Gwen. Det virket som Hugh irriterte seg over at han hadde samvittighet.

– Helt korrekt … hennes lykke kommer foran alt annet, hånte Alex.

Gwen Sharpe var en vakker kurtisane som var kjent for å velge elskere blant velstående gentlemen som kunne overøse henne med livets goder. Som følge av et forunderlig hell som hadde gjort ham til en av de rikeste mennene i landet, passet Hugh inn i det bildet.

– Jeg er tilbake før ti i kveld. Kan du tenke deg en tur til Palm House for å kurere kjedsomheten? ropte Hugh over skulderen på vei mot vognen for å overta tømmene fra lakeien.

Alex fnyste. – Jeg er en gift mann, så har du tenkt å få meg hengt?

Hugh ristet på hodet og lot som han var rystet. – Du er en tøffelhelt, det er det du er.

– Og det forblir jeg gjerne, helt frivillig, gliste Alex til svar.

Palm House var en syndens bule der gambling og hor gikk hånd i hånd. I de røykfylte omgivelsene vanket menn fra alle samfunnslag, fra kriminelle til adelige, fra midnatt til solen rant. Med det første dagslyset spydde klubben ut klientellet, og hovedtyngden av dem vaklet av sted med verkende hode og tom lommebok.

Hugh smekket på det grå tospannet og ønsket at han kunne riste av seg følelsen av at han heller ville ha snudd og blitt hjemme, enn å dra til Epsom med Gwen. Elskerinnen var vakker og forlokkende, men til tider irriterende krevende. En hvilken som helst mann ønsket å nyte hennes selskap, og likevel kjente Hugh på en ubegripelig trang til å være alene og tenke på en romanse som for lengst var død og begravet. Kvinnen han elsket for tre år siden, var i ferd med å bli en annen manns brud, så hva var hensikten med å gruble over hva som kunne ha blitt?

Hugh bannet høyt mellom sammenbitte tenner og fikk hestene til å sette opp farten, oppgitt over sine egne, mismodige tanker og det faktum at kameraten hadde valgt akkurat denne formiddagen til å minne ham på at svigerinnens giftermål var nær forestående. Beatrice Dewey var et avsluttet kapittel i hans liv, og Gwen og Sophia, kurtisanene han holdt, var mer enn godt nok for øyeblikket. Hvis han skulle trenge dypere følelser, kunne han ta turen til India og tilbringe tid sammen med noen han var blitt glad i der.

*

– Hva er det du vil?

– Det var da sannelig en hyggelig velkomst.

– Skal vi late som jeg er glad for å se deg? Hugh brettet sammen avisen han leste mens han spiste frokost og la den fra seg på den kritthvite damaskduken. Han lente seg tilbake i mahognistolen og la armene i kors. Han sendte storebroren et hovmodig blikk.

Sir Toby Kendrick ventet ikke på noen invitasjon, men trakk ut stolen rett overfor Hugh og satte seg, med frakkeskjøtene flagrende. Deretter stirret han ufravikelig på en tjener, til fyren ilte til.

– Kaffe, og fyll en tallerken med hva som måtte finnes der borte, beordret Toby, og viftet med en finger i retning sølvfatene med lokk på skjenken. Han sendte Hugh et listig blikk for å se om broren våget å protestere.

Tjeneren trakk seg tilbake med et rykkvis bukk, og under den pudrete parykken kastet han et blikk på sin herre. Hugh nikket umerkelig til tegn på at den ubehøvlede broren skulle få mat.

Alle tjenerne visste, i likhet med fiffen, at Hugh Kendrick og hans eldre bror ikke kom godt overens.

Sir Tobys uvilje overfor lillebroren hadde økt etter at Hughs rikdom og anseelse overgikk hans egen. Toby hadde solt seg i glansen av det han anså som sin rettmessige plass som den første blant Kendrickene. Nå var han forbigått, og det gjennom et så tennerskjærende, sjokkerende stykke flaks for broren at Toby nesten fikk hjerteattakk da han hørte om det. Det var ingen trøst i å vite at han ikke var alene om å bli bitter, for broren hans var populær, og det var flere som gledet seg over Hughs suksess, enn som ble misunnelige.

Moren og søsteren deres ble fra seg av begeistring, uten tvil fordi de begge fikk nyte godt av Hughs sjenerøsitet. Det eneste Toby hadde fått av Hugh, var en flaske champagne, så han kunne skåle for brorens hell. Der og da motsto Toby fristelsen det var å knuse flasken mot trappen, men helte i seg den utsøkte årgangen på rekordtid for å drukne sin sorg.

– Ingen stekte nyrer? Toby grep en sølvgaffel og skjøv maten rundt på tallerkenen han hadde fått satt foran seg.

– Jeg liker ikke nyrer, svarte Hugh. Han lente seg frem i stolen. – Like lite som jeg liker å bli forstyrret av gjester på dette ugudelige tidspunktet. Han reiste seg. – Har du tenkt å fortelle meg hva du vil? Eller kommer du bare for å få gratis frokost og benytte anledningen til å terge min tålmodighet?

Toby skjøv vekk tallerkenen uten å smake på den utsøkte maten, og smilte spydig. – Alle de pengene, og så kan du ikke finne deg en anstendig kokk? snøftet han.

– Siden du verken har appetitt eller noe fornuftig å si, er det på tide at du går. Hugh snudde seg mot tjeneren. – Min bror skal gå. Vis ham ut. Han vendte broren ryggen og stilte seg ved de store vinduene med utsikt til Grosvenor Square, og ga seg til å studere travelheten utenfor.

Tjeneren prøvde å skjule sitt tilfredse flir og styrtet frem for å gjøre som hans herre befalte.

– Du begynner å bli vel storsnutet og mektig, bjeffet Toby, rød i ansiktet.

– Kanskje jeg brukte for lang tid på å studere deg i oppveksten, sa Hugh over skulderen.

Toby klasket til tjenerens arm og trampet bort til Hugh. – Greit da. Det er noe jeg vil diskutere, snerret han lavt.

– Sett i gang, men fatt deg i korthet. Jeg har en avtale med skredderen.

– Kan vi trekke oss tilbake i biblioteket og snakke uforstyrret? foreslo Toby sarkastisk.

Hugh kastet et blikk på tjenerne som ryddet bort frokosten. Han sukket. – Hvis vi må … Han gikk med lange skritt mot døren uten å si mer, og ute på gangen fortsatte han i samme tempo i retning biblioteket.

Toby trasket etter, og skrittene ble dempet av det luksuriøse gulvteppet. Innvendig krympet han seg over å måtte komme hit med luen i hånden og tigge broren om et lån. Det var ikke lenge siden det var ham de andre i familien kom til når de trengte kontanter. Det ga Toby umåtelig glede å få dem til å danse etter hans pipe for småpenger, og selv moren måtte krype for ham for å få utbetalt underholdspengene sine. Men nå trengte hun ikke det, for Hugh hadde gitt henne en romslig pensjon, noe hennes kjære, avdøde ektemann hadde unnlatt å gjøre.

Sir Kenneth Kendrick hadde stolt på at sønnen og arvingen ville sørge godt for de som overlevde ham, et bevis på at han hadde forgudet sin eldste sønn, men aldri lært hans sanne natur å kjenne.

– Jeg trenger to hundre pund omgående, buste Toby ut med straks døren var lukket bak ham.

– Er det en forespørsel om et lån?

– Det vet du pokker så godt at det er, spyttet Toby ut. Han dro hånden over munnen, klar over at han måtte kontrollere sinnet sitt hvis han skulle få penger til å stagge de som purret på pengene sine. Hugh var raus nok når det gjaldt moren og søsteren, men det var et helt annet spørsmål om han ville være det overfor Toby.

Hugh lente seg mot det lange bordet som nesten rakk fra den ene veggen med eikepanel til den andre. Han trommet langsomt med slanke fingrer på den lærtrukne bordplaten. – Jeg har allerede forstrukket deg med mer enn tusen pund på under seks måneder. Hugh så hvordan brorens lepper ble hvite av sinne ved påminnelsen.

– Jeg var ikke klar over at du førte regnskap med de usle summene. Toby lot som det kjedet ham, og slengte seg ned i stol.

– Så vidt jeg husker var ikke ett tusen pund småpenger den gangen for mange år siden, da jeg kom til deg og tryglet om din hjelp til å sikre Sarahs fremtid.

Den gangen hadde Tobys gjerrighet stukket så dypt at han hadde nektet sin eneste søster den summen hun hadde et desperat behov for etter at hun ble skandalisert under sin debut. I og med at faren var borte, hadde det falt på en lutfattig Hugh å redde Sarahs rykte den gangen. Han greide å skrape sammen en medgift, i all hovedsak penger han lånte av Alex Blackthorne, nok til å friste en anstendig fyr uten utsikter, til å sette en ring på fingeren til den vanærede søsteren.

Innvendig skjelte Toby ut seg selv for å ha ledet samtalen i den retningen. – Den lille madamen fortjente å lære en lekse etter å ha oppført seg som et ludder.

– Søsteren vår gjorde ikke noe galt, annet enn å stole på at en av dine venner ville oppføre seg som en gentleman. Hun var sytten år og lite verdensvant, minnet Hugh ham på med iskald røst.

Toby fnyste foraktelig. – Vel, hun ble da sannelig klok nok etter den bommerten det var å spasere ute med vellystige herrer etter mørkets frembrudd. Du, og hun, burde takke meg fremfor å kritisere.

Hugh ristet oppgitt på hodet. – Noen ganger lurer jeg på om vi er i slekt. Du er virkelig en motbydelig fyr.

Toby satte i en skrallende latter. – Setter du spørsmålstegn ved vår kjære mammas dyd? Hun kommer ikke til å takke deg for den der, så kanskje jeg skulle fortelle henne det.

Han så beregnende på broren og følte seg trygg på at Hugh heller ville gi etter fremfor å uroe moren. Moren var enke og nærmet seg sekstifem, og hun ville bli engstelig om hun fikk vite at den eldste sønnen risikerte gjeldsfengsel fordi antall lån var ute av kontroll.

– Jeg har fått nok av deg, så kom deg ut, snerret Hugh irritert, og gikk mot døren.

– Hva er i veien? Ingen penger igjen? Har du sendt for mange til India, eller hva? Tobys stemme var lav og listig, og han skjulte et smil da han så det intense hatet han fremkalte i brorens ansiktsuttrykk.

– Jeg skal ordne en bankveksel senere i dag, sa Hugh idet han forlot rommet. – Nå må du ha meg unnskyldt, men jeg har en avtale.

Toby spankulerte etter, strålende fornøyd med seg selv.

– Hvis du kommer igjen og forlanger at jeg skal betale spillegjelden din, så kaster du bort tiden. Jeg gir blaffen i hva du sier …

– Så det vil du ikke, hva? sa Toby slepende. – Spillegjeld? Han skiftet glatt tema. – Det er ikke noe så vulgært, min kjære venn. Serena har dyre vaner når det gjelder smykker, hvis du absolutt skal ha detaljene.

Toby siktet ikke til sin vordende forlovedes smak, men til elskerinnens. Hugh visste at broren hadde installert Serena Worthing i en fasjonabel leilighet, og selv midt i forhandlinger om en ekteskapskontrakt virket det ikke som Toby hadde noen planer om å bryte med henne og konsentrere seg om sin fremtidige hustru.

– Vel, hva det nå enn er, hor, fyll, gambling … for fremtiden må du betale for det selv.

– Hvis din og min posisjon igjen ble som før, slik det burde være, skal jeg huske denne samtalen så vel som alle de andre der du har hatt den fordømte frekkhet å moralisere. Toby rettet en tykk finger mot broren. – Før du ble rik og Blackthorne giftet seg, var dere to notoriske skjørtejegere. Blackthorne har kanskje begynt å ta det med ro, men etter at du kom tilbake fra India, har du vært verre enn noensinne. Toby stakk ansiktet helt opp i Hughs. – Si meg, hva er det med en eksotisk skjønnhet som kan oppildne en mann så …?

– Det høres ut som du er sjalu på min popularitet hos damene. Hugh puffet broren unna og gikk videre bortover gangen. – Finn veien ut selv.