Louise Allen

Farlig likt kjærlighet

Oversatt av Ann Mari Thorhus

Til AJH med kjærlighet,

og takk for alle vandringer i London!

Første kapittel

3. mars 1816 – The Pool i London

Det er grått, slik alle sa at det ville være. Ashe Herriard lente seg mot skipsrekken og studerte det brede elveløpet til Themsen med smale øyne. Det var tettpakket med fartøyer av alle slag, fra små robåter til store skip, enda større enn deres firemaster East Indiaman. – Flere nyanser av grått enn jeg ante eksisterte. Og brunt, beige og grønt. Men mest grått.

Han hadde ventet å avsky London, oppleve byen som fremmedartet, men den så gammel, solid og velstående ut. Og underlig kjent, selv om alt i ham ville føle motvilje mot byen og alt den sto for.

– Men det regner ikke. Mrs MacKenzie sa at det regner hele tiden i England. Sara sto ved siden av ham, innhyllet i en stor kappe. Hun virket munter og begeistret, selv om hun hakket tenner. – Det ligner Garden Reach i Calcutta, bare mye travlere. Og mye kaldere. Hun pekte. – Det er til og med en borg der. Ser du?

– Det er Tower of London, gryntet Ashe, som ikke ville smitte sin søster med sitt dårlige humør. – Du skjønner at jeg har lest meg opp.

– Jeg er imponert, kjære bror. Hun hadde et glimt i øyet som forsvant da hun så bortover langs rekka. – Mata er riktig modig.

Ashe fulgte blikket hennes. – Du mener at hun smiler blidt? De er vel begge modige, tenker jeg. Faren hadde armen rundt moren og holdt henne tett inntil seg. Det var ikke uvanlig. De var helt umoderne i sin måte å være kjærlige mot hverandre på. Selv etter den lettlivete europeiske standarden i Calcutta. Men Ashe kjente sin far, og han visste hva det tilsynelatende rolige ansiktet med sammenbitte kjever betydde. Markien av Eldonstone stålsatte seg for kamp.

Det markien kjempet mot, var sine egne minner om et land som han hadde forlatt for over førti år siden. Da han var på kant med sin egen far, og gift med en halvt indisk kvinne. Hun ble forskrekket da hun oppdaget at mannen hennes var arving til en engelsk tittel. Det innebar at han en dag måtte vende tilbake. Oberst Nicholas Herriard hadde stått imot og ventet til det siste før han forlot India. Men for en marki var det umulig å inneha en post som militær diplomat i Det Ostindiske Kompani. Han hadde visst at det var uunngåelig at han en dag ville arve tittelen, og dermed måtte returnere til England for å gjøre sin plikt.

Det samme gjaldt sønnen hans, tenkte Ashe da han gikk bort til faren. Det var ikke snakk om å lide nederlag. Han var forberedt på å dele byrden, selv om det betydde at han måtte forvandle seg til noe helt fremmedartet, den perfekte engelske aristokrat. – Jeg tar med meg Perrott, går i land og forvisser meg om at Tompkins er her for å møte oss.

– Takk for det. Jeg vil ikke at din mor og søster skal bli stående i havnen. Markien pekte. – Du kan gjøre tegn derfra hvis han er kommet med en vogn.

Ashe nikket og gikk for å finne en sjømann og en robåt, slik at han kunne sette foten på landjorden igjen. Et nytt land, en ny skjebne. En ny verden, og en ny kamp. Nye verdener var ment å erobres. Han merket allerede hvordan minnene om heten og fargene og de livlige dagene i palasset i Kalatweh begynte å blekne og bli som drømmebilder, selv om han prøvde å holde på dem. Alle sammen, selv de som var preget av smerte og skyldfølelse. Reshmi, tenkte han og skjøv fra seg minnet med en kraftanstrengelse. Ingenting, ikke engang kjærligheten, kunne bringe de døde tilbake.

*

Det måtte være pålitelige, samvittighetsfulle og hensynsfulle menn et eller annet sted i verden, tenkte Phyllida der hun sto i det smale smuget og gransket den travle kaien ved Tollboden. Dessverre var ikke hennes kjære bror blant dem. Det burde ikke overraske noen, siden faren deres ikke hadde eid samvittighet eller pålitelighet. Den pliktoppfyllende datteren hadde sterk mistanke om at han heller ikke hadde mange tanker i hodet, bortsett fra spill, hor og sløseri med penger.

Nå hadde Gregory vært borte i tjuefire timer med pengene for husleien. Ifølge vennene hans hadde han funnet en ny spillebule et sted mellom broene Tower og London.

Noe trakk i lissene på ankelstøvlene hennes. Hun regnet med at det var en katt, men da hun så ned, møtte hun det svarte knappeblikket til den største kråken hun noen gang hadde sett. Eller kanskje det var en ravn som hadde rømt fra Tower. Men den hadde gråaktig hode og hals, og et massivt nebb. Nei, ingen ravn. Fuglen sendte henne et frekt blikk og fortsatte å dra i lissene.

– Gå din vei, hylte hun og rev til seg foten. Kråken slapp taket, men begynte på den andre foten.

– Lucifer, la damen være i fred. Fuglen ga fra seg en hes lyd og fløy opp for å sette seg på skulderen til en høy, barhodet mann som sto foran henne. – Jeg må be om unnskyldning. Han er så opptatt av skolisser, hyssing og alt som er langt og smalt. Men dessverre er han en fullstendig feiging overfor slanger.

Hun fikk talens bruk igjen. – Det er nok ikke noe stort problem her i London. Hvor kom denne vakre og eksotiske mannen med sitt underlige kjæledyr fra? Phyllida studerte det tykke, mørkebrune håret, de grønne øynene, den rette nesen og den gylne huden. Solbrun hud i mars? Nei, det var hans naturlige farge. Hun ville ikke bli forbauset om han luktet av svovel.

– Nei, det er vel ikke det. Han løftet hånden og slengte fuglen opp i luften. – Dra og finn Sara, din fjærkledde rakker. Han banner hvis han blir holdt i bur, la han til da kråken fløy mot skipet som lå for anker i elven. – Men jeg blir vel nødt til det, ellers kommer han til å lure ravnene i Tower med på all slags ugagn. Hvis de ikke bare er en myte.

– Nei, de er ekte nok. Så han var absolutt en utlending. Velkledd på en lite engelsk måte. Fôret i den tunge, svarte kappen var litt mørkere enn fargen på øynene, under hadde han en mørk jakke, vest av tykk silkebrokade og hvit silkeskjorte. – Sir, la hun til.

Han falt på kne på de skitne brosteinene og begynte å knytte lissene hennes. Hun så at håret hans var mye lengre enn det som var moderne i London, nesten til skuldrene, men festet i nakken med et bånd. – Er det noe i veien? Han så opp på henne med alvorlig ansikt og spørrende grønne øyne. Men det var et glimt av morskap i dem. Han visste hva som var i veien, den skøyeren.

– Du tar meg på foten, sir.

Han var ferdig med å knytte lissene og rettet seg opp. – Det er nokså vanskelig å knytte skolisser på annen måte. Hvor skal du? Jeg forsikrer deg om at verken Lucifer eller jeg har tenkt å foreta oss noe mer med fottøyet ditt. Smilet hans antydet at det kunne være fare for andre ting. Phyllida tok et skritt bakover, men det var ikke ham eller virkningen hans på henne, som fikk henne til å rygge. Harry Buck kom slentrende langs kaien mot dem, med en av bøllene sin like bak. Det veltet seg i henne da hun så seg rundt etter et gjemmested for å slippe unna Wappings mest beryktede skurk. Kvalmen holdt på å ta overhånd. Hvis han husket henne fra for ni år siden …

– Den mannen. Hun nikket i retning av Buck. – Jeg vil ikke at han skal se meg. Hun holdt pusten. – Nå kommer han denne veien. Det var ikke snakk om å løpe. Det ville bare virke som å trekke et garnnøste foran en kattunge. Buck ville forfølge henne på rent instinkt. Hun hadde ikke engang på seg en ordentlig kyse med brem som skjulte ansiktet. Håret hennes var festet opp under en enkel, flat stråhatt. Noe så dumt, å ha beveget seg inn på et sted som dette, uforberedt og uten forkledning.

– I så fall bør vi bli bedre kjent med hverandre. Den fremmede tok to skritt, presset henne inn mot veggen og løftet en arm for å skjule henne. Han bøyde hodet.

– Hva er det du gjør? gispet hun.

– Kysser deg. Og det gjorde han. Han holdt henne inn mot den lange, harde kroppen med den frie hånden, og de grønne øynene glitret ned mot henne da han kvalte gispet med munnen. Bak seg hørte de tunge skritt, og store kropper skygget for lyset i inngangen til smuget.

– Kamerat, du er på mitt territorium, så det må være en av tøytene mine. Altså skylder du meg for fornøyelsen.

En av tøytene hans? Herregud, hun måtte ikke bli dårlig nå. Ikke slik.

Mannen løftet hodet, men holdt ansiktet hennes inn mot den fine skjorten. – Jeg hadde med meg denne selv. Jeg deler ikke med noen, og jeg betaler ikke menn for sex.

Phyllida hørte at Buck snøftet av latter. Hennes beskytter var selvsikker nok, og det hørtes ut som om han moret seg også. Han var alt annet enn mild og føyelig. Det ble stille litt, og så lo Buck rått. Hun husket den grove latteren som av og til dukket opp i drømmene hennes fremdeles. – Jeg liker stilen din. Kom til meg hvis du vil spille høyt. Eller finne en villig jente. Spør hvem som helst i Wapping etter Harry Buck.

Skrittene forsvant, og Phyllida vred på seg. Hun var rasende, og hun lot det gå ut over den ene mannen som var igjen. – Slipp meg!

Han mumlet noe, med nesen begravd mot halsen hennes. Det kilte da han snuste på henne. Det samme gjorde leppene hans da han kysset henne lett. – Sjasmin. Deilig. Han slapp henne og tok et skritt bakover, men ikke langt nok til å gjenopprette sjelefreden hennes. Vanligvis kunne hun ikke fordra å bli kysset. Det var motbydelig, og det førte til andre ting som var enda verre. Men dette hadde vært en overraskelse. Og alt annet enn motbydelig. Det måtte henge sammen med mannen som kysset henne, selv om hun ikke var forelsket i ham. Det var det eneste hun kunne forestille seg som kunne gjøre det tålelig.

Hun trakk pusten dypt og merket at han duftet av noe helt annet enn svovel. Det var faktisk en deilig duft. – Sandeltre, sa hun høyt, i stedet for et av de mindre smigrende ordene som meldte seg. Frekkas, opportunist, uthaler. Hvem var han? Hun var nesten fristet til å be ham om å kysse henne igjen.

– Ja, og nardus, bare aldri så lite. Vet du noe om dufter? Han var fremdeles altfor nær, armen hans holdt henne mot veggen.

– Jeg vil ikke stå her og diskutere parfyme, utbrøt hun. – Takk for at du reddet meg fra Buck, men nå vil jeg helst at du skal gå. Du kan ikke gå rundt og kysse fremmede kvinner etter forgodtbefinnende. Hun dukket under armen hans og gikk ut på kaien. Han snudde seg og smilte, og noe rørte seg i henne. Han hadde ikke gjort noe forsøk på å stanse henne, men hun kunne føle hånden hans på seg. Ingen skulle noen gang holde henne mot hennes vilje, men hun var ikke redd ham. Det var tåpelig. Bare fordi han var pen og sjarmerende, var han ikke nødvendigvis mindre farlig.

– Er du en fremmed? spurte han.

Hun kunne svare på det på mange måter, men ingen av dem var særlig dannede. – Det eneste som er fremmedartet ved meg, er at jeg ikke ga deg en ørefik eller to. Hvorfor hadde hun ikke gjort det, da Buck var gått? Umulig å si. – Farvel, sir, sa hun over skulderen da hun gikk sin vei. Han smilte, et dovent smil med halvlukkede øyne. Hun motsto fristelsen til å ta bena på nakken og legge på sprang.

*

Hun hadde smakt av vanilje, kaffe og kvinne, og hun duftet som en sommerkveld i rajaens hage. Ashe lot tungespissen gli over underleppen for å gjenkalle det, mens han så seg rundt etter sin fars engelske advokat. Tompkins hadde skrevet i sitt siste brev at han ville sende familiens vogn for å hente dem. Brevet ble levert markien sammen med en engelsk kammerpike til moren og søsteren, og en kammertjener til faren og ham selv. Det nyttigste av alt var Perrott, en sekretær som visste alt som var å vite om Eldonstones eiendommer og forretninger.

Siden det gikk så raskt nedover med din far, og han dessverre døde, mente jeg det var klokt ikke å kaste bort tiden med ytterligere korrespondanse, men sende de engelske tjenerne og min mest betrodde assistent.

Da Ashes far mottok den uvelkomne, men ikke uventede nyheten, ble Ashe kalt tilbake fra prinsedømmet Kalatweh, hvor han hadde fungert som sin onkel raja Kirat Jaswans høyre hånd. Eiendeler ble solgt, gitt bort eller pakket ned, og alle fire gikk om bord sammen med tjenerne på det neste skipet fra Det Ostindiske Kompani som skulle seile til London.

– Mylord, vognen står like her borte. Jeg har gitt tegn til lorden og sendt båten tilbake.

– Da har du gjort din plikt, Perrott, smilte Ashe og gikk langs kaien ved siden av den rødhårede kontoristen. – Etter sytten uker om bord, hvor du har lært oss alt fra lover om husmenn til metoder for investering og familietreets ukjente greiner, må du være sjeleglad for å være hjemme igjen.

– Det er selvfølgelig godt å være tilbake i England, nikket Perrott. – Min mor vil bli glad for å se meg. Men det har vært en fornøyelse og et privilegium å kunne være til hjelp for markien og for mylord.

Ashe visste at den unge mannen var håpløst betatt av Sara, så det var antagelig en lettelse for dem begge å komme på avstand fra hverandre. Det var det eneste dumme Perrott hadde gjort, å forelske seg i Sara. Forelskelse var for tjenere, romantikere, poeter og kvinner. Og for tosker. Som Ashe ikke lenger var.

Faren hans hadde gjort det, og uvørent giftet seg av kjærlighet. Det var for så vidt heldig nok, siden det hadde resultert i at Ashe var her nå. Men faren hadde laget sine egne lover. Den gangen hadde han vært leiesoldat, og han kunne gjøre hva han ville. Mens sønnen hans, vicomte Clere, måtte gifte seg av helt andre grunner. Ashe krympet seg ved tanken på tittelen sin.

– Mylord. Perrott stanset ved siden av en flott svart vogn med et våpenskjold på siden. Det var kjent for Ashe fra utallige legale dokumenter og familietreet. Og fra den store signetringen som hans far nå gikk med.

Vakter i livré steg ned fra baksiden av vognen for å stå i givakt. To enklere vogner ventet bak denne. – De er til tjenerne og den mindre bagasjen, forklarte Perrott. – De større kistene kommer med bud så snart de er losset. Jeg går ut fra at dette er tilfredsstillende.

– Ingen oksekjerrer og heller ingen elefanter, flirte Ashe. – Vi skal nok få opp farten.

– Det blir sikkert mindre utgifter til fôr, repliserte Perrott glatt. De gikk tilbake til trappen for å vente på robåten.

*

– Der er du. Phyllida slapp hatten og vesken sin på bordet og snudde seg mot den dovne skikkelsen til broren. Han lå utstrakt på sofaen, slapp som en filledukke.

– Her er jeg. Gregory åpnet et øye. – Jeg har noen forferdelige tømmermenn, kjære søster, så ikke mas på meg.

– Jeg skal gjøre mer enn det, lovet hun og slengte kappen på en stol. – Hvor er pengene til husleien?

– Å, så du savnet dem? Han kom seg opp og begynte å rote i lommene, så krøllete sedler falt ut i en haug på gulvet. – Vær så god.

– Gregory! Hvor i alle dager komme disse fra? Hun falt på kne for å samle opp pengene. – Det må være mer enn tre hundre pund her.

– Hasardspill, sa han henslengt og sank bakover igjen.

– Men du taper alltid i hasard.

– Jeg vet det. Men siden du har mast på meg om nødvendigheten av å være forsiktig og økonomisk, tok jeg deg på ordet. Du har helt rett, jeg har ikke vært til stor hjelp for deg. Jeg kaller til og med din sunne fornuft for mas. Men denne gangen har jeg vært slu. Jeg gikk til en ny spillebule, og de vil alltid at du skal vinne i begynnelsen, ikke sant?

– Jeg har hørt det, nikket hun. Men hun hadde ikke trodd at han ville være i stand til å finne ut av noe sånt selv.

– Derfor sørget de for at jeg vant, og da alle smilte som haier og foreslo spill med kvitt eller dobbelt, bestemte jeg meg for å gi meg for denne gangen. Han så riktig selvgod ut.

– Og de lot deg slippe ut uten problemer? Hun tenkte på Harry Buck, og det gikk kaldt nedover ryggen hennes. Han ville aldri la en vinner unnslippe uskadd fra en av bulene sine. Ikke en jomfru heller. Hun ville ikke tenke den tanken ut.

– Jo da. Jeg sa at jeg ville komme tilbake i morgen med venner for å fortsette å prøve lykken.

– Men de kommer til å flå deg neste gang.

Gregory lukket øynene igjen med et sukk som tydet på noe mer enn bare tømmermenn. – Jeg løy for dem. Jeg sier jo at jeg vil begynne et nytt liv. I går morges så jeg nøye på meg selv i speilet og oppfattet at jeg ikke blir yngre. Det fikk meg til å tenke på ting du har sagt, og jeg innså at du hadde rett. Jeg er lei av å spinke og spare, og se deg arbeide så hardt. Jeg må finne meg en rik hustru, og det treffer jeg ikke i en spillebule i Wapping. Vi må spare opp til at jeg kan gjøre kur, slik du planla.

– Du er en helgen blant brødre. Det var blank løgn, og dette anfallet av dydighet ville nok ikke vare lenge. Men hun elsket sin bror tross alt. Kanskje han virkelig var i ferd med å bli voksen, slik han påsto. – Du lovet meg at vi kunne gå på ballet hos Richmonds i morgen. Ikke glem det.

– Det er kanskje ikke den mest eksklusive begivenhet, ballet hos Richmonds. Gregory satte seg opp igjen.

– Det ville ikke svart til hensikten hvis det var det, parerte hun. – Fenella Richmond liker å bli smisket for, derfor inviterer hun smiskerne sammen med sosieteten. Vi kommer nok til å se salene fulle av foreldre på jakt etter unge menn med titler, menn som vil gifte seg med rike døtre.

– Kjøpmenn. Fabrikkdirektører. Eiere av spinnerier. Han hørtes tankefull, men ikke direkte kritisk ut, men hun gikk likevel i forsvar.

– Din søster driver butikk. Det skulle fiffen ha visst. Men ja, de kommer til å være der alle sammen og forsøke å innynde seg hos aristokratene. Hvis de synes lady Richmond er vidunderlig, så tenk på hvordan de vil reagere på å møte en kjekk, ugift jarl med hus på landet og stor eiendom. Du må være ditt mest sjarmerende jeg, kjære bror.

Gregory snøftet. – Jeg er alltid sjarmerende. Det har jeg ingen problemer med. Utfordringen ligger i å være ordentlig og ansvarsbevisst. Hvor har du forresten vært hele dagen, Phyll?

Det var nok like bra å holde munn om at hun hadde lett etter ham. – Jeg var også i Wapping, jeg kjøpte vifter fra et skip som kom fra Kina. Hun sa ikke noe om at hun var blitt angrepet av bøller og kysset av en flott mann. Hele ettermiddagen hadde hun hatt lyst til å ta seg til munnen. – Jeg skal gå og legge pengene i safen og si fra til Peggy at vi er hjemme til middag i dag. Hun samlet sammen tingene sine og løp ned til underetasjen. – Peggy?

– Ja, miss Phyllida? Den kombinerte kokken og husholdersken kom ut fra kjøkkenet og tørket hendene. – Lorden er hjemme med tømmermenn, ser jeg. Svir er en farlig felle og en avskyelig vane.

– Vi er begge hjemme til middag, bare så du vet det. Phyllida var vant til Peggys dystre spådommer om det meste av det som kunne kalles underholdning og atspredelse. – Gregory har med seg både husleien og lønnene deres. Hun telte opp penger på det skurte furubordet. – Der er din lønn for forrige måned og denne, og Janes også. Jeg skal betale Anna selv. Jane var det magre tyendet som gikk til hånde, og Anna var Phyllidas kammerpike.

– Velsigne deg. Peggy telte opp myntene. – Takk for det, miss Phyllida. Du legger vel resten i safen, håper jeg.

– Ikke vær redd, det skal jeg. Jeg skal bare en tur i butikken, jeg er tilbake om en halvtime.

– Kaningryte, ropte Peggy da hun løp opp trappen. – Og ostekake.

*

Dagen som hadde begynt så trist, viste seg å bedre seg påfallende, tenkte hun da hun lukket ytterdøren og gikk til venstre langs Great Ryder Street, krysset Duke Street og kom inn i Mason’s Yard. Husleien og lønnene var betalt, Gregory gikk endelig med på å finne seg en rik kone, og det var ostekake til dessert.

Det var ingen å se da hun låste opp bakdøren til butikken, låste den bak seg og gikk gjennom lokalet. Skoddene var lukket, så det var mørkt der. Men hun kunne skimte bevegelsen av hester og vogner i Jermyn Street. Hun ville åpne i morgen, tenkte hun da hun knelte foran et skap, tok ut en bunke med innpakningspapir og løftet den falske bunnen. Der var safen gjemt, den var trygg for inntrengere og brorens «lån», og seddelbunten var et kjærkomment tilskudd til sparepengene som hun tenkte på som Ekteskapsfondet. Gregorys ekteskap, ikke hennes. Hun sikret safen igjen, og så trakk hun impulsivt ut en skuff og fant en pakke med indiske røkelsespinner. Hver av de små buntene hadde en etikett med en skrift som hun ikke forsto, og under var det skriblet på engelsk med blyant.

Rose, patsjuli, lilje, hvit musk, boswelliarøkelse, sjasmin og sandeltre. Hun trakk en av pinnene ut av bunten og holdt den opp mot nesen med en liten sitring av gjenkjennelse. Den luktet rent og friskt, av tre og noe eksotisk, akkurat som ham. Farlig og urovekkende, av en eller annen uforklarlig grunn. Eller kanskje det hadde vært duften av huden hans, den vakre, gylne huden.

For noe tøv. Han hadde kysset henne og vernet henne mot Buck og kumpanene hans. Samtidig hadde han moret seg over situasjonen, og det var nok til å uroe hvem som helst. Det var ikke noe mysterium her.

Phyllida låste seg ut av butikken, stengte døren forsvarlig bak seg, og skyndte seg hjem.

*

Det var ikke før hun skulle til å legge seg at hun oppdaget at hun hadde stukket røkelsespinnen i vesken. Det var en stund siden hun hadde kjøpt bunten med pinner, så det var like godt å prøve ut kvaliteten på dem. Pinnen spraket og begynte å gløde da hun stakk den borti flammen på lyset. Hun stakk den ned i voksen på lysestaken, og så satte hun seg for å la Anna børste håret hennes. Hun ville absolutt ikke tenke på et par lattermilde grønne øyne.

I morgen skulle hun drive butikk, og så bli en helt annen i noen timer, på ballet hos Richmonds. Hun gledet seg til det, selv om hun kom til å bruke kvelden til å vurdere debutanter og medgifter, i stedet for å danse. Dans og drømmer om grønne øyne var ikke for henne, det var for andre kvinner. En tynn røyksøyle med duft av sandeltre steg opp mot taket og tok drømmene hennes med seg.