Diane Gaston

Illusjoner

Oversatt av Ann Mari Thorhus

MINISERIE: MASKERADEKLUBBEN

Glem alt som heter hemninger, kle deg ut og gi etter for ønskene dine – velkommen til Maskeradeklubben! Dette er del en av tre.

Kjære leser!

Maskeradeklubben er et spilleetablissement i regencytidens London. Mange menn – og en og annen lady – tapte store summer på kortspill eller terninger på slike steder.

Min egen historie som kortspiller er ikke så dramatisk. Som barn spilte søstrene mine og jeg med et lekeruletthjul og pokersjetonger. Vi lærte å spille femkort og tjueett, og spillene kunne godt ta en hel dag, og store deler av somrene våre.

Min far var ikke interessert i kortspill, men min mor og tante Loraine elsket å spille. Når vi kom sammen med søsteren deres og søskenbarna mine, fikk vi det travelt med å finne frem kortene.

Det vi spilte var Shanghai, et komplisert rummyspill som vi gjorde enda mer utfordrende. Vi spilte om penger, femten cent var innsatsen. Men vi kunne vinne eller tape ekstra mynter. Spillene var konkurranse på kniven, og vi hadde det utrolig moro. Selv nå, når vi treffer søskenbarna våre, finner vi frem kortene og spiller Shanghai.

Spillehallene i London hadde ikke mye til felles med våre kortspillseanser, men jeg liker å tro at vi ikke var så ulike Jane Austen og romanfigurene hennes, for de spilte ofte kort om kveldene.

Jeg håper du liker boken om Celia og Rhys.

Diane

Til minne om min tante Loraine,

som lærte meg å nyte livet, uansett.

Prolog

London, juni 1819

Rhys merket seg kvinnen så snart hun viste seg i døren til spillesalen. Hun var høyere enn moten tilsa, og hun holdt hodet høyt hevet mens hun studerte rommet. Ansiktet var halvveis dekket av en sort maske med fjær og gullfiligran. Den lignet dem han hadde sett i Venezia. Mellom øynene satt det en stor granat. Under masken var leppene fyldige og fristende.

I den dyprøde kjolen som passet til de røde, grønne og gylne fargetonene i salen kunne hun ha vært noe han selv hadde valgt ut. Han fulgte henne med øynene da hun beveget seg grasiøst over gulvet. Hun gikk forsiktig, som om hun var usikker på om stedet var henne verdig. Ville hun spille hasard? Eller et av de andre spillene? Han ble plutselig ivrig etter at denne kvinnen skulle beundre det han hadde skapt her, og at hun skulle trives.

Han ville at hun skulle komme tilbake.

Rhys hadde et intenst ønske om at spillebulen hans skulle bli en suksess. Han ville ikke nøye seg med noe mindre enn at det ble Londons favorittsted for spill, et sted hvor både damer og herrer ville flokke seg sammen. Ikke på grunn av fortjenesten, men for å vise at han kunne være den beste når han gikk inn for noe.

Utfordringen opphisset ham på en måte han ikke hadde opplevd siden stimulansen i krigen. Men her var det ikke snakk om blodsutgytelse. Denne gangen var det en vakker kvinne som kom for å hygge seg, og det var hans oppgave å sørge for at hun gjorde nettopp det.

Hun stanset midt på gulvet, og han gikk raskt bort til henne. – God aften, madam, bukket han. – Jeg er mr Rhysdale, eier av stedet. Det skal være meg en fornøyelse å bistå deg. Hva vil du spille?

Hun løftet blikket mot ham, og gjennom masken så han at øynene var grønne. Håret var brunt med gylne spetter, og det var løst oppsatt bak på hodet.

Hvem var hun? – Mr Rhysdale, nikket hun, og stemmen var forbausende lav og tilbakeholden. – Jeg vil gjerne spille whist, men jeg har ingen partner.

Han ville mer enn gjerne være partneren hennes selv, men han spilte ikke i sitt eget etablissement. Han måtte finne en gentleman som var villig til å spille sammen med henne, men han likte ikke tanken. Hans venn Xavier kunne spille med henne hvis Rhys spurte, men kvinner falt altfor lett for Xaviers vakre åsyn. Nei, Rhys ville ikke overlate henne til ham.

Han ville ha henne selv.

Første kapittel

London, mai 1819. En måned tidligere

Rhys og hans venn Xavier satt ved et bord i spisesalen på Stephen’s Hotel. De hadde nettopp fått maten da Rhys kikket mot døren. Der sto det to menn og kikket seg rundt i salen.

Han kjente dem. Han hadde kjent dem siden barndommen. Vicomte Neddington, født William Westleigh, og hans bror Hugh, de ektefødte sønnene til jarlen av Westleigh. Brødrene hans.

Han konsentrerte seg om maten. Xavier la fra seg gaffelen og nikket mot døren. – Hva i all verden? Se hvem som er her.

Rhys så opp. – De leter etter noen.

Stephen’s Hotel var tilholdssted for militære, eller forhenværende militære, som Rhys og Xavier. Det var ikke Westleighs vanlige lekeplass. Rhys ventet på det uunngåelige øyeblikket, da en av dem ville få øye på ham og bare se bort, som om Rhys ikke eksisterte. I løpet av de årene de hadde møtt hverandre tilfeldig, prøvde Neddington og Hugh alltid å late som han ikke eksisterte. Det var det de ønsket også.

Ned, den eldste og høyeste, snudde hodet i retning av Rhys. Blikkene deres møttes, men denne gangen så ikke Ned bort. Han dyttet til broren, og de to gikk rett bort til bordet til Rhys.

– De er på vei hit, sa han til Xavier.

Vennen pustet langt ut. – Det var som bare …

Rhys slapp ikke blikket til Ned. Han holdt alltid stand mot brødrene Westleigh. De stanset ved bordet.

– Rhys, sa Ned og nikket kort. Rhys antok at han prøvde å virke jovial.

– Mine herrer. Rhys hadde ikke tenkt å tiltale dem ved navn og late som han var fortrolig med dem. Han nikket mot Xavier. – Min venn, mr Campion.

– Vi kjenner hverandre, sa Xavier spydig.

Rhys skar av en kjøttbit. – Vil dere bare hilse på, eller er det noe mer?

– Vi lette etter deg, svarte Hugh med høy og litt engstelig stemme. Xavier så fra den ene til den andre og var tydelig nysgjerrig på denne uvanlige visitten.

Rhys satte opp et nøytralt uttrykk. År med kortspill hadde lært ham å skjule tanker og følelser, og han ville absolutt ikke avsløre noe for en Westleigh. Rolig løftet han gaffelen til munnen.

– Tilgi oss at vi forstyrrer mens du spiser, sa Ned innsmigrende, om enn litt stivt. – Vi må få et ord med deg.

Dette var noe nytt. Rhys så ned i tallerkenen, men han gjorde tegn mot de ledige stolene. – Sett dere. Hugh som var minst og hadde kortest lunte, ga fra seg et fnys.

– Vi foretrekker å snakke privat. Ned virket engstelig for å støte Rhys på noen måte. Xavier rettet seg opp. Rhys mistenkte ham for å ville trekke sverdet, hvis han hadde båret det. Selv så han på de to mennene som han bare oppfattet som de guttene de en gang hadde vært. Det bitre minnet om det første møtet med dem, da Rhys var ni år, dukket opp for ham i et glimt. Han hadde konfrontert dem med det han nettopp hadde fått vite, at de hadde samme far. Og det hadde resultert i nevekamp og blodige neser.

Rhys så inn i øyne som lignet hans egne. Mørkebrune under tykke øyebryn. Alle tre hadde det samme kortklipte og nesten svarte håret. Selv var han høyere og mer muskuløs, men hvis han sto ved siden av dem, ville ingen tvile på at de var brødre.

Han vekslet blikk med Xavier, som var blitt mistenksom og stram rundt munnen. Rhys trakk på skuldrene. – Vent på meg i salongen ved hallen. Jeg kommer så snart jeg er ferdig med å spise.

Ned bukket kort, og Hugh skulte, men de snudde seg begge to og gikk. Xavier så etter dem. – Jeg stoler ikke på de to der. Vil du at jeg skal bli med?

Rhys ristet på hodet. – Jeg kan alltid ta meg av begge Westleigh-brødrene.

– Likevel. Jeg liker ikke dette, sa vennen. – De pønsker på noe.

Rhys tok en bit til. – Ja, det gjør de nok. Men jeg skal snakke med dem alene. Xavier sendte ham et skeptisk blikk, og Rhys tok seg god tid med maten, selv om han hadde mistet appetitten. Dette kom antagelig til å bli en ubehagelig samtale. Alle møter med Ned og Hugh var ubehagelige.

Xavier klappet ham på skulderen da de skiltes i hallen. – Pass på deg selv, Rhys.

Rhys gikk inn i salongen, og Ned og Hugh snudde seg mot ham der de sto. Han gjorde en håndbevegelse. – Dere kan følge meg til rommene mine. Han førte dem med seg opp to trapper til værelsene sine. Så snart de kom inn i stuen, dukket kammertjeneren opp.

– Brandy til oss, MacEvoy, ba Rhys. Mannen trakk på øyebrynene. MacEvoy hadde en enda mer omtumlet livshistorie enn Rhys. Han hadde vært hans håndlanger i krigen, og han kjente tydeligvis igjen Hugh Westleigh fra slagmarken.

– Sett dere. Rhys slo ut med armen mot en gruppe stoler. Det gledet ham at møblene hans var av god kvalitet, selv om de hadde vært betaling for diverse spillegjeld. Rhys gjorde det bra, men det hadde ikke alltid vært slik.

MacEvoy serverte brandy og forsvant. Rhys tok en slurk. – Hva dreier dette seg om? Hvorfor må dere snakke med meg nå? Vi har alltid prøvd å unngå hverandre.

Ned så ned, som om han skammet seg. – Vi har kanskje ikke snakket til deg, men vi har alltid visst hvor du var og hva du gjorde.

Det lød falskt. Rhys skulle vedde hele sin formue på at de to aldri hadde brydd seg med å finne ut hva som hendte med ham etter at moren hans døde og faren deres nektet å underholde ham videre. Jarlen hadde overlatt ham til seg selv, pengelens og alene som fjortenåring.

Han ville ikke motsi løgnen. – Jeg er smigret.

– Du har en førsteklasses militær historie, sa Ned. Hugh snudde seg bort.

– Jeg overlevde, sa Rhys bare. Hugh hadde også vært i krigen. De to forhenværende offiserene hadde møtt hverandre av og til i Spania, Frankrike og til slutt ved Waterloo. Men Hugh hadde vært i en ærerik kavaleritrupp, Royal Dragoons, mens Rhys var steget til major i 44. regiment av fotsoldater. Rhys hadde trukket Hugh opp av sølen og reddet ham fra en fransk sabel. De sa ikke et ord til hverandre den gangen, og Rhys ville ikke snakke om det nå. Det hadde bare vært et flyktig øyeblikk, bare ett av mange den grufulle dagen.

Ned bøyde seg frem. – Du lever av å spille kort nå, stemmer det?

– Hovedsakelig, nikket Rhys. Han hadde lært å spille kort på skolen, som enhver normal skolegutt. Men han var blitt gambler på gatene i London. Det var slik han hadde overlevd, og det var slik han overlevde fremdeles. Han var blitt dyktig av ren nødvendighet, og han hadde tjent nok til å kjøpe seg inn som offiser. Nå som krigen var slutt, hadde gevinstene hans lagt grunnlaget for en solid formue. Aldri mer skulle lommene hans være tomme eller magen verkende av sult. Han skulle lykkes, med noe. Uten at han visste nøyaktig hva. Kanskje som fabrikant, skape noe nyttig, noe som var viktigere enn å vinne i kortspill.

Hugh fnyste irritert. – Kom deg videre, Ned. Slutt å gå som katten rundt den varme grøten. Hugh hadde alltid vært den som slo først. Ned så Rhys inn i øynene. – Vi trenger din hjelp, Rhys. Vi trenger dine evner.

– Som kortspiller? Det var lite sannsynlig.

– På en måte. Ned gned seg i ansiktet. – Vi har et forslag til deg. En forretning som vi tror kan bli til din fordel også.

Trodde de at han var dum? Skulle han liksom inngå forretningsavtaler med en Westleigh? Rhys ble varm av sinne. – Jeg har ikke bruk for noen forretninger. Jeg klarer meg bra. Det har jeg gjort siden jeg ble overlatt til meg selv.

– Nå er det nok, Ned. Hugh var blitt rød i ansiktet da han snudde seg mot Rhys. – Familien vår er på randen av en katastrofe.

Ned brøt inn, han var roligere og mer fattet. – Faren vår har vært uvøren med sine veddemål og sitt forbruk.

– Han har vært uvøren og hensynsløs med alt, avbrøt Hugh og slo ut med hendene. – Vi er på fallittens rand på grunn av ham.

Jarlen av Westleigh i alvorlige gjeldsvansker? Det var noe nytt. Selv aristokrater som var havnet i dyp gjeld, hadde gjerne mer å rutte med enn fattigfolk på gaten, og Ned og Hugh ville aldri oppleve det som Rhys hadde gjennomgått av sult, ensomhet og fortvilelse. Han skjøv fra seg minnene om den tiden for å slippe å avsløre hvordan det nesten hadde tatt knekken på ham. – Hva har dette med meg å gjøre? spurte han mildt.

– Vi trenger penger. Mange penger, og så fort som mulig, svarte Hugh.

Rhys brast i latter over ironien. – Vil jarlen av Westleigh låne penger av meg?

– Nei, ikke låne dem. Hjelp oss med å tjene penger.

Hugh så utålmodig ut. – Vi vil at du skal etablere en spilleklubb for oss. Drive stedet og hjelpe oss å tjene inn penger så fort som mulig.

Ned fortsatte. – Vi resonnerer som så, at hvis faren vår kan tape en formue i en spillebule, burde vi være i stand til å skaffe pengene tilbake ved å drive en. Han slo ut med hendene. – Men det kan ikke komme ut at det er vi som står bak, selv om vi hadde visst hvordan vi skulle gå frem. Det gjør vi imidlertid ikke. Det ville skape for mye mistanke om vår situasjon, og dermed ville kreditorene bli utålmodige. Han smilte til Rhys. – Men du kan gjøre det. Du har ekspertisen, og det vil ikke bli noen negative konsekvenser for deg.

Bortsett fra at han risikerte å bli arrestert, tenkte Rhys. Men han kunne kreve medlemskontingent, kalle det en klubb. Da ville det være lovlig.

Han kuttet tanken tvert av. Han skulle ikke drive noen spilleklubb for brødrene Westleigh.

– Vi trenger deg, insisterte Hugh.

Var de helt fra vettet? De hadde foraktet og unngått ham hele livet, og nå ventet de at han skulle hjelpe dem? Han tømte glasset og så fra den ene til den andre. – Dere trenger meg, men jeg trenger ikke dere.

Hugh reiste seg halvt opp. – Faren vår forsørget deg og moren din, du skylder ham noe. Han sendte deg på skole. Tenk på hva som ville ha hendt hvis han ikke hadde gjort det.

Rhys skulte på ham. Hugh var bare et år yngre enn hans egne tretti år. – Tenk på hvordan min mors liv ville ha vært hvis ikke jarlen hadde forført henne. Hun kunne ha giftet seg, levd et lykkelig og anstendig liv. I stedet for å bære skammen av å være ugift mor. Hun kunne ha levd.

Rhys snudde seg bort og fortrengte sorgen over sin mor. Men den slapp aldri helt taket.

Ned ga seg ikke. – Rhys, jeg klandrer deg ikke for at du forakter vår far, eller oss. Men det er ikke vår velferd som er det viktigste. Det er mange mennesker, hvorav du kjenner en del, som er avhengige av vår familie for sitt levebrød. Tjenerne. Husmennene. Stallkarene. Landsbyen og alle som bor der, de er alle sammen på en eller annen måte avhengige av at Westleighs eiendom går med overskudd. Snart vil vi ikke engang kunne plante og så. Det er som et korthus, alt står i fare for å rase sammen, og alle Westleighs folk vil lide under det.

Rhys knyttet hendene. – Ikke prøv å gi meg ansvaret for den skaden jarlen har forårsaket. Det har ikke noe med meg å gjøre.

– Men du er vår siste utvei, ba Hugh. – Vi har prøvd å leie ut eiendommen, men det er harde tider, så ingen melder seg.

Jordbruket var inne i en vanskelig periode, det var sant nok. Krigen hadde etterlatt seg store økonomiske problemer, det var nok av uro og protester rundt i landet. Særlig mot Kornlovene som holdt kornprisene kunstig høye. Men uten lovene, ville enda flere gårder gå fallitt.

Nok en grunn til at jarlen burde ha vist forsiktighet og nøysomhet, i stedet for å sløse. – Hold meg utenfor, sa Rhys.

– Det kan vi ikke. Hugh spratt opp og begynte å gå frem og tilbake. – Vi trenger deg. Hører du ikke? Vi stoler på at du gjør dette for oss.

– Hugh, du er ikke akkurat hjelpsom. Ned reiste seg også.

Rhys sto foran dem begge. – Jeg skal gjenta noen ord som faren deres en gang sa til meg. Jeg har ingen forpliktelser til å gjøre noe som helst for deg. Han snudde seg og gikk bort til karaffelen med brandy, for å skjenke seg et glass. – Denne samtalen er slutt.

De gjorde ikke tegn til å gå mot døren. Han snudde seg mot dem igjen. – Dere må gå nå. Ellers er jeg fullt i stand til å kaste dere ut begge to.

Hugh tok et skritt mot ham. – Det vil jeg gjerne se.

Ned trakk ham vekk. – Vi går. Men jeg ber deg pent om å tenke over det. Dette kan innbringe deg en formue. Vi har nok til å finansiere starten, alt vi trenger er …

Rhys senket stemmen. – Gå.

Ned trakk broren mot døren. De tok hattene og hanskene sine og forsvant ut. Rhys stirret lenge på døren, før MacEvoy dukket opp og spurte om han trengte noe.

Rhys ristet på hodet. – Nei, ingenting. Du behøver ikke å oppvarte meg. MacEvoy gikk igjen, og Rhys tømte glasset, skjenket seg et nytt og pustet fort, som om han hadde løp langt. Han ønsket nesten at Hugh hadde slått etter ham. Det ville ha vært en sann glede å sette knyttneven i ansiktet på ham, dette ansiktet som lignet så nifst på hans eget.

Det banket på døren, og han gikk bort for å åpne. – Jeg sa at du skulle gå.

Xavier løftet hendene. – De er forsvunnet nå.

Rhys gikk til side. – Hva gjorde du der ute? Lusket rundt i hallen?

– Nettopp. Xavier gikk inn. – Jeg kunne ikke vente et øyeblikk lenger på å få høre hva de ville.

Rhys skjenket et glass brandy til vennen. – Sett deg. Jeg forsikrer deg at du ikke kommer til å tro det.

*

Da han sendte vekk brødrene Westleigh, burde det ha vært slutten på historien. Rhys burde ha konsentrert seg om kortene sine, heller enn å observere driften i spillebulen i St James’s Street. Han burde ha sovet godt, uten å gruble. Men de neste dagene besøkte han så mange spillebuler han kunne overkomme. Han spilte fremdeles kort, men fikk med seg alt om oppstillingen av bordene, kvaliteten på måltidene og fortjenestemulighetene på de forskjellige spillene.

– Hvorfor turnerer du spilleklubbene? spurte Xavier da de gikk til nok et etablissement rett ved St James’s. – Et nytt sted hver kveld. Det ligner deg ikke, Rhys. Du pleier å holde deg til ett sted lenge nok til at de store spillerne ber deg om å spille med dem.

Rhys trakk på skuldrene. – Ingen bestemt grunn, bare et innfall. Vennen så tvilende ut. Rhys ville ikke innrømme for seg selv at han faktisk vurderte halvbrødrenes forslag. Men menneskene i landsbyen som hadde vært snille mot moren hans, dukket opp i minnene. Han kunne nesten se for seg hvordan de ville lide under en eventuell ruin for Westleigh-slekten. Han kunne nesten kjenne sulten gnage. Og hvis han skjøv fra seg ansiktene, var det tanken på den mulige fortjenesten som meldte seg. Brødrene Westleigh ville ta en risiko, ikke han. For Rhys var det et sikkert prosjekt.

Hvis det bare hadde vært noen andre enn brødrene Westleigh.

Han banket på døren til det diskrete byhuset. En diger bjørn av en mann i fargerik livré lukket opp for ham. Rhys hadde ikke vært i dette huset på nesten et år, men det virket ikke som noe var forandret.

– Hvordan går det, Cummings? sa han til tjeneren. – Jeg har vært for lenge borte herfra.

– God aften, mr Rhysdale, svarte Cummings med den dype, monotone stemmen sin. Han nikket til Xavier. – Mr Campion.

Cummings kunne beskrives som dørvakt, men han var mer av en portens vokter, han vurderte hvem som skulle slippes inn, og kastet ut urokråker. Nå tok han hattene og hanskene deres. – Ingenting har endret seg her. Bortsett fra noen av pikene. De kommer og går. Spillesalen er opp trappen, som alltid.

Rhys var ikke interessert i pikene, som ofte solgte sine tjenester på si. Han så seg rundt i hallen. Alt virket som før. For tre år siden hadde han vært en flittig gjest her. Han, som så mange andre, hadde vært fascinert av en maskert kvinne som kom for å spille kort ofte, og som spilte bra. Hun hadde vært litt av et mysterium, og det gjorde henne enda mer fengslende. Noen av mennene veddet om hvem som først kunne få henne til sengs. Alt ble behørig notert i veddemålsboken. Men Rys hadde ikke vært interessert i å forføre en kvinne bare for å vinne et veddemål.

Han ristet på hodet. Han hadde ikke tenkt på den maskerte kvinnen på evigheter. Hvem hadde vunnet henne? Han snudde seg mot Cummings. – Og madame Bisou, er hun her i kveld? Det var stedets innehaver.

– Ja, hun burde være i spillesalen. Cummings la bort hattene deres. Rhys og Xavier gikk opp trappen og inn i den travle salen. Der var det hektisk aktivitet nå som det nærmet seg midnatt. Hasardbordet sto midt på gulvet, omgitt av ivrige gamblere. Den velkjente lyden av terninger som ble ristet i begrene, og stemmer som ropte «sju», svirret i luften. Rhys hørte flere rop og terningene rulle over grønn filt. Nå og da vant en av spillerne en stor sum, men oddsene favoriserte alltid banken. Som i faro og rødt og svart. De to farobordene sto mot en av veggene, omgitt av en tett ring av spillere.

Rhys unngikk alle disse spillene, hvor utfallet var nesten helt avhengig av hell. Han foretrakk spill som krevde dyktighet.

– Jeg trodde du kom for å spille kort. Xavier dyttet til ham.

– Det gjør jeg også. Men jeg har ikke vært her på et år, så jeg må se meg rundt først.

En frodig kvinne med flammende rødt hår skyndte seg mot dem. – Monsieur Rhysdale, Monsieur Campion. Så hyggelig å se dere. Det er altfor lenge siden sist, ikke sant?

Rhys smilte, han var glad for å se henne igjen, og han moret seg over den skrekkelige, franske aksenten. – Madame Bisou. Han bøyde seg for å kysse henne på kinnet og hviske henne i øret. – Hvordan har du det, Penny?

– Très bien, cher. Men smilet virket litt anstrengt. Hun snudde seg mot Xavier før Rhys kunne spørre om noe mer. I den vanskelige ungdomstiden hans hadde hun vært Penny Jones, ti år eldre enn ham, og like fast bestemt på å befri seg selv fra fattigdommens lenker. De hadde begge brukt det Gud hadde gitt dem. Rhys sin gode hånd med kortene, Penny kroppen sin. Men hun brukte ikke alt hun tjente på gin, slik så mange av de andre pikene gjorde. Hun sparte og investerte, og til slutt kjøpte hun dette stedet. Hun hadde drevet det i snart ti år nå.

– Hvorfor er det så lenge siden du har vært her? spurte hun og klemte hånden hans.

– Jeg spør meg selv om det samme. Han smilte til henne, glad for å se igjen sin gamle venninne.

Hun ble forretningsmessig i tonen. – Hva skal det være i dag? En kvinne? Eller et spill?

Xavier svarte henne. – Jeg tar gjerne et slag whist. Rhys på sin side ville ha foretrukket bare å observere rommet en stund. Men Penny fant to partnere til dem. Da spillet var over, samlet de gevinsten, som var mer beskjeden enn ellers. Men Rhys hadde vært avsporet. De gikk inn i spisesalen, der en av pikene begynte å flørte med Xavier. Rhys så Penny sitte i et hjørne, og gikk bort til henne. – Det ligner ikke deg å sitte alene, Penny. Er det noe galt? Kan jeg hjelpe?

Hun sukket og virket med ett eldre enn sine førti år. – Jeg har mistet lysten til å fortsette med dette, Rhys. Jeg skulle ønske jeg bare kunne gå min vei fra alt sammen.

Hjertet hans banket fortere. – Tenker du på å selge?

– Hvordan skulle det skje? Jeg kan jo ikke annonsere.

Huset hennes var ikke lovlig. – Jeg er for trett til å tenke på det. Det var så ulikt henne. Penny fant alltid en utvei for å få det nøyaktig som hun ville. Rhys kjente hvordan det vibrerte i ham ved tanken på muligheten. Nå viste skjebnen ham den veien han måtte gå. Han kunne være løsningen på Pennys problem, samtidig kunne han redde sin gamle landsby og fylle sine egne lommer.

Det eneste han måtte gjøre, var å selge sin sjel til djevelen. Sin far.

*

Neste dag gikk Rhys til familien Westleighs London-residens. Han hadde ikke sagt noe til Xavier om hva han hadde fore, siden han ikke ville at vennen skulle prøve å snakke ham fra det. Det var for tidlig for normale visitter, antagelig var ikke brødrene stått opp engang. Klokken var halv ti, og arbeidende folk var godt inne i sin arbeidsdag, mens de rike sov. Men Rhys måtte gjøre dette nå, eller risikere å ombestemme seg.

Lakeien som åpnet døren, førte ham inn i en stue ved siden av hallen. Dessverre var dette rommet dominert av et stort portrett av jarlen, malt med armene i kors og et strengt uttrykk. For Rhys så han misbilligende ut. Men han brydde seg ikke om det, han kjente sitt egenverd. Og verden skulle tidsnok få vite det.

Likevel ble han nervøs av å vite at jarlen var i huset. Kom han til å slutte seg til Ned og Hugh for å delta i samtalen? Rhys håpet det halvveis. Han ville fryde seg over å være i en overlegen posisjon overfor denne mannen som en gang hadde hatt makt over livet hans. Men det var mer sannsynlig at jarlen ville gjøre alt for å unngå sin uekte sønn.

Halvbrødrene hans lot ham heldigvis ikke vente lenge. Han hørte dem komme småløpende utenfor, og så var de i rommet. Ned gikk mot ham som om han ville håndhilse, men han stanset og nikket mot en stol i stedet. – Skal vi sette oss?

Hugh ble stående og se alvorlig ut, mens Rhys så fra den ene til den andre. – Jeg tror jeg blir stående. Svaret hadde den ønskede virkningen, de flyttet urolig på seg.

– Skal vi gå ut fra at du er her fordi du har revurdert vårt tilbud? spurte Ned.

Rhys skar en grimase. Kalte han det et tilbud? – Jeg kom for å diskutere hvorvidt jeg er villig til å redde dere og vår far fra ruin.

– Hvorfor det? spurte Hugh hissig. – Hva har fått deg til å ombestemme deg?

Rhys så jevnt på ham. – Du kan kalle det et anfall av familielojalitet hvis du vil. Jeg har ikke sagt at jeg har ombestemt meg.

Ned la hånden beroligende på Hughs arm, men det var Rhys han snakket til. – Hva er det du vil diskutere?

Rhys trakk på skuldrene. – For det første trenges det en stor pengesum for å starte en spilleklubb. Venter dere at jeg skal investere mine egne penger? Jeg er ikke villig til å risikere en formue på noe så usikkert.

– Hvordan kan det være usikkert? spurte Hugh. – Huset har alltid fordelen, det vet du.

– Huset kan tape, motsa Rhys. – Det er alltid snakk om hell og uhell. Selv lyktes han i kortspill fordi han reduserte den faktoren hellet utgjorde.

– Men det er lite sannsynlig, påsto Hugh.

Ned sendte ham et advarende blikk, før han snudde seg mot Rhys igjen. – Det er vi som satser pengene. Han senket stemmen. – Det er nå eller aldri for oss, Rhys. Vi har skrapt sammen det siste av formuen for å investere i dette prosjektet. Det eneste vi ber deg om, er å drive stedet.

De måtte virkelig være desperate for å komme opp med en slik plan. Desperate eller gale.

– En spilleklubb tjener ikke mye penger med en gang, hvis den ikke raskt kan bygge seg opp et omdømme. Den må skille seg fra andre steder og gi spillerne en grunn til å komme dit. Rhys gjorde en pause. – Dere vil tiltrekke de store gamblerne som har nok penger å satse.

– Det må være et hederlig sted, hevdet Hugh. – Ingen falske terninger eller merkede kort.

Rhys så drepende på ham. – Prøver du å fornærme meg, Hugh? Hvis du ikke tror at jeg er en ærlig mann, hvorfor ber dere meg om å drive stedet?

Hugh unngikk blikket hans.

– Ingen former for juks og fanteri, insisterte Rhys. – Og ingen prostitusjon, jeg vil ikke tillate noen av delene. Han ville beholde pikene hos madame Bisou, men han ville ikke ha noe av at de solgte seg.

– Vi er enige i alt du sier, kom det fra Ned.

Rhys fortsatte. – Men innenfor rammen av ærlighet må jeg få frie tøyler med hensyn til driften av stedet.

– Selvfølgelig, nikket Ned.

– Vent litt. Hugh skulte på Rhys. – Hva mener du med frie tøyler?

– Jeg mener at det er meg som bestemmer hvordan stedet skal drives, svarte Rhys. – Jeg vil ikke ha noen innvendinger mot valgene jeg gjør.

– Og hva slags valg er det? parerte Hugh.

Rhys holdt stemmen jevn og rolig. – Jeg skal gjøre dette huset til et sted der alle rike aristokrater og kjøpmenn vil komme. Jeg vil ikke bare trekke til meg rike menn, men damer også.

– Damer? Hugh så forskrekket ut.

– Vi vet at damer like å spille, like godt som herrer, men de risikerer å bli kritisert for det. Jeg foreslår at vi driver huset som en maskerade. Alle som kommer dit, må være forkledde eller maskerte. På den måten kan de delta uten å sette sitt ry på spill. Det hadde fungert for den maskerte kvinnen som kom til madame Bisou og skapte slik interesse for flere år siden. Ingen hadde noen gang fått vite hvem hun var.

Rhys hadde tenkt grundig gjennom dette. Det hadde kvernet i hodet på ham helt siden Ned og Hugh først ba ham om å drive stedet for dem. Han ville kalle det Maskeradeklubben. Medlemmene kunne betale en mindre kontingent, og de kunne forkle seg så lenge de kjøpte sjetonger med pengene sine. Hvis de ba om kreditt, eller måtte undertegne gjeldsbrev, måtte de avsløre sin identitet.

Han fortsatte å forklare for Ned og Hugh. – Det er min plan så langt. Den er ikke gjenstand for diskusjon. Hvis jeg får en bedre idé, setter jeg den ut i livet, uten å konferere med dere på forhånd.

– Hør her, begynte Hugh.

Ned viftet ham av. – La det være, Hugh. Så lenge det er ærlig og lønnsomt, bryr vi oss ikke om hvordan han driver det. Han snudde seg mot Rhys. – Var det noe mer?

– Jeg vil ha halvparten av fortjenesten.

– Halvparten? ropte Hugh forarget.

Rhys så på ham. – Dere satser penger, men jeg risikerer mitt omdømme. Vi kan forlange en minimal kontingent og kalle det en spilleklubb, men det er fremdeles en fare for at det vil bli erklært illegalt. Jeg må ha kompensasjon for risikoen. Han hadde tenkt å gi Penny en del av fortjenesten, og Xavier, hvis han ville hjelpe ham.

– Jeg mener at dine betingelser er rimelige, sa Ned. – Skal vi snakke om hvor mye du trenger for å starte?

Rhys nikket. – Men jeg har et spørsmål.

Ned så mistenksomt på ham. – Og hva er det?

– Vet jarlen om at dere ber meg om dette?

Brødrene vekslet blikk. – Ja, han vet det, svarte Ned.

Rhys kunne gjette at mannen ikke var glad for det. Det hadde han regnet med. I tillegg til fortjeneste ville han at stedet skulle gi ham en annen fordel. Han ville gni nesen til jarlen i det faktum at det var hans uekte sønn som reddet ham fra katastrofen. Rhys ville ha hevn over denne mannen som var hans far, men som aldri hadde vedgått det. I stedet hadde han overlatt ham til seg selv, uten å bry seg om hvordan det gikk med ham.

– Ja vel, kjære brødre, sa han sarkastisk. – Jeg går med på å drive spilleklubben for dere.

De to slappet synbart av.

– På en betingelse til, la Rhys til. Hugh himlet med øynene, mens Ned så nervøs ut. – Vår far, jarlen av Westleigh, må offentlig erklære meg som sin sønn. Det må se ut som jeg er godtatt som en av familien. Jeg må delta ved familiebegivenheter og bli behandlet som en av dere. Det var den søteste delen av hevnen. Ned og Hugh glodde skrekkslagne på ham. Det var tydelig at tanken var like avskrekkende for dem som for jarlen.

– Det er min betingelse, gjentok Rhys.

Ned så ned, og stillheten strakte seg mellom dem. Til slutt så han opp. – Velkommen i familien, bror.