Ann Lethbridge

Et kyss til farvel

Oversatt av Randi Toresen

Jeg dediserer denne boken til faren min.

Han ble hele sitt liv kalt Peter,

selv om det ikke var døpenavnet hans.

Da jeg var ung, introduserte han meg for bøkene til

Georgette Heyer, og det kan jeg ikke få takket ham nok for. Han oppmuntret meg alltid

til å strekke meg etter stjernene, uansett hvor tøft det ble.

Jeg vil gjerne takke

Joanne Grant og staben hennes for forbedringene de har gjort, min agent Scott Eagan og mine fantastiske medarbeidere: Maureen, Molly, Sinead, Mary,

Jude og Teresa.

De har vist en uendelig tålmodighet med hver nye versjon.

Første kapittel

Skottland – 1818

Hvordan kunne hun noen gang ha trodd at det var en god idé å reise tilbake til Skottland? Lady Selina Albright betraktet lysekronene i smijern som hang ned fra de gamle eikebjelkene og de grå steinveggene som var dekket av loslitte veggtepper, tunge sverd og rustne spyd. Hun undertrykte lysten til å flykte.

Etter at hun hadde stukket av fra to svært ettertraktede friere, ville et tredje avslag være totalt uakseptabelt. Da ville ikke engang hennes fars anselige innflytelse kunne forhindre at hun ble betraktet som en kokette.

Dessuten hadde hun valgt denne herren selv. Endelig.

Carrick Castles middelalderske bankettsal var fylt av menn i mørke dresser og elegante damer med smykker som glitret når de rørte seg.

– Jeg hadde ikke ventet at det skulle være så overfylt her, sa Chrissie, lady Albright. Hun hadde vært gift med Selinas far i bare ett år, og var årsaken til at Selina hadde gått med på denne reisen.

– Han må ha bedt hvert eneste medlem av den skotske adelen, sa Selina. – Jeg venter hvert øyeblikk å se et gjenferd, eller de tre heksene fra Macbeth som luter seg over en svart gryte. Hun kjente en frysning langs ryggraden. – Jeg skulle ha ventet i London til Algernons oppdrag var over.

Hun så seg rundt i det store rommet. Den ærverdige løytnant Algernon Dunstan satt og snakket med en annen offiser foran det enorme ildstedet som var prydet med hjortegevirer. Han var blond og slank og tok seg strålende ut i sin røde militæruniform. Ikke helt det strålende varpet som faren hennes hadde forventet, men han var en ung mann av god familie med et behagelig gemytt. Han ville bli en god ektemann.

Han merket at hun så på ham, og bukket.

Hun nikket tilbake og smilte. Det var han som var grunnen til at hun var her. Hun måtte komme seg bort fra farens hjem, der hun følte seg veldig overflødig.

– Jeg synes det er så romantisk, sa Chrissie og så seg rundt med store øyne. – Det føles som om jeg befinner meg mellom boksidene i Waverley. Er Dunross Keep like flott?

– Dunross Keep er omtrent like romantisk som en åpen båt i Nordsjøen om vinteren. Det var vanskelig å forestille seg at hun hadde falt for godset første gang hun så det for cirka ti år siden. Hun hadde sannsynligvis vært en tåpelig jentunge som lett lot seg imponere. – Ikke på langt nær så storslagent som dette. Kaldt og fuktig om sommeren, og sikkert iskaldt om vinteren. Har far fortalt deg at lokalbefolkningen hater oss fordi vi er engelske? De ser på oss som tronranere.

Av en eller annen grunn ønsket faren hennes, godseieren, å reise dit etterpå. Det hadde han ikke fortalt henne før de forlot London, og det var den virkelige grunnen til at hun angret på at hun hadde sagt seg villig til å bli med ham. Dunross var det siste stedet i verden hun ønsket å besøke.

– Å, du godeste! Chrissie gispet. – Hvem er det?

Selina fulgte blikket hennes.

Hjertet hennes dunket hardt mot ribbeina da hun gjenkjente en høy mann som var kledd som en høylender og sto innrammet av arkaden i stein. Ian Gilvry. Selvutnevnt «laird» av Dunross.

Grunnen til at hun hatet Skottland. Hun kjente at det knyttet seg i magen da hun så på ham, og det ble vanskelig å puste.

Han var ikke lenger den oppløpne unggutten hun husket ham som, men hun ville ha kjent ham igjen hvor som helst. Han var viril og kraftig, og ekstremt maskulin til tross for kilten i grønt og rødt.

Trekkene hans var for harde og mørke til å kunne kalles vakre i Londons salonger, og rysjene ved håndleddene og i halsen klarte ikke å dempe den truende auraen hans. Den rå vitaliteten tiltrakk seg hvert eneste kvinneblikk i rommet. Inkludert hennes.

Han var den siste mannen hun hadde ventet, eller ønsket, å se på lord Carricks sammenkomst. Forhåpentligvis var han ikke kommet for å lage ubehageligheter.

Blikket hans feide gjennom rommet, og til hennes store fortvilelse fikk hun hjerteklapp. Da blikket hans stanset ved henne, klarte hun ikke å puste, og hjertet gjorde et rundkast.

Han så forferdet ut et øyeblikk, så fortsatte blikket videre. Den sviende avvisningen var som en piskesnert. Latterlig. Hun brydde seg ikke det grann om Ian Gilvrys mening. Riktignok var han den første mannen, eller rettere sagt gutten, som hadde kysset henne, men det hadde vært et klosset forsøk, og var ikke engang verdt å minnes. I særdeleshet ettersom familiene deres var i strupen på hverandre.

– Hvem er han? hvisket Chrissie.

– Ian Gilvry av Dunross, mumlet hun. Ingen videre forklaring var nødvendig.

Chrissie så ned på henne. – Den Ian Gilvry? Hva gjør han her? Jeg trodde det bare var adelsmenn her.

Selina skar en grimase da hun fikk en plutselig lyst til å protestere mot den nedlatende tonen. – Han er en fjern slektning av lord Carrick. På morssiden.

– Det antrekket er absolutt uanstendig i dannet selskap, snøftet Chrissie. Det reflekterte ektemannens mening om alt som angikk Gilvry-slekten. Hadde det vært snakk om en hvilken som helst annen, ville Chrissie hevdet at det var romantisk. – Han ser absolutt barbarisk ut.

Det gjorde han. Helt fantastisk.

Uff, det var ikke på den måten hun skulle tenke på en mann som foraktet både henne og familien hennes.

– Det er den tradisjonelle klesdrakten her i høylandet.

– Jeg er forbauset over at du forsvarer ham. Chrissie gjorde et lite kast med hodet.

Selina rødmet. – Jeg bare konstaterer et faktum. Da Chrissie så på henne med hevede øyebryn, ble hun klar over at hun hadde vært skarpere enn hun hadde villet. Hun trakk på skuldrene.

Fra øyekroken så hun at Ian gikk gjennom rommet for å hilse på en venn. Smilet hans lyste opp hele ansiktet hans og forvandlet det fra bryskt til sjarmerende.

Lot hun seg virkelig narre av smilet hans igjen? Neppe. Hun ga ikke en penny for Ian Gilvry og brødrene hans. De var stolte, arrogante menn som ikke lot seg stoppe av noe for å drive faren hennes fra eiendommen hans. Ian anså den som sin.

Han så i hennes retning, som om han merket at hun så på ham. Blikkene deres møttes i brøkdelen av et sekund. Kinnene hennes glødet, og hun snudde seg fort bort.

– Se, Sel, sa Chrissie, – der er lady Carrick. Faren din ba meg spesielt om å bli bedre kjent med henne, og dette er første gang hun ikke er omringet av en mengde mennesker. Klarer du deg her på egen hånd?

Selina svelget et skarpt svar. Chrissie var sitt vanlige, søte jeg, og Selina hadde lovet seg selv at hun skulle overvinne irritasjonen sin når den unge kvinnen forsøkte seg på morsrollen. – Jeg synes det er helt i orden å vente her til du kommer tilbake. Hun viftet seg likegyldig med viften.

Chrissie skyndet seg av sted, som den pliktoppfyllende hustruen hun var. Selina ble varm om hjertet. Hun hadde ikke forventet å like farens nye hustru, men de kom godt ut av det med hverandre.

Uheldigvis fikk Chrissies usvikelige omsorg og utrettelige vennlighet henne til å føle seg mer og mer som en gjest i farens hus. Det var blitt en kilde til stadig mer irritasjon etter at uhellet hennes hadde holdt henne innesperret i så mange måneder. Med god tid til ettertanke hadde hun kommet frem til at det virkelig var på tide at hun fikk sitt eget hjem. Og den eneste muligheten som sto åpen for henne, var å gifte seg.

Uten å ville det gled blikket hennes i Ians retning igjen. Han sirkulerte i rommet, gikk fra gruppe til gruppe, og kom nærmere der hun satt for hvert minutt. Hjertet hennes slo fortere, og hun ble tørr i munnen. Han kunne da umulig være så frekk at han ville nærme seg henne? Hun tok et bedre grep om viften og flyttet blikket rundt så ingen skulle merke hvor interessen hennes lå.

Dunstan kom for å forsikre seg om at hun klarte seg på egen hånd. Han bykset som en hundevalp som hadde funnet igjen kjøttbeinet sitt etter å ha mistet det. Som sønn nummer tre av en mektig jarl var han den perfekte partneren for datteren til en baron. Riktignok hadde hun en gang vært på nippet til å fange den frekke sønnen til en jarl, og hadde overveid å følge med ham til Lisboa. Men da han tok henne på ordet, hadde hun fått panikk og flyktet. Da det skjedde på nytt, med en vicomte, ble hun kalt lettsindig. Hun fascinerte menn som likte en utfordring, eller hadde iallfall gjort det før ulykken inntraff, og hun fikk alles medlidenhet.

Dunstan var en helt annen type, og ville bli den perfekte ektemann. Føyelig. Snill. Og fullstendig forgapt. Hun ville ikke ha noe problem med å tvinne ham rundt lillefingeren. Hun skulle bare ønske at han hadde vært stasjonert i Bath eller Brighton i stedet for i den skotske villmarken.

Hun smilte imøtekommende til ham da han kom bort til stolen hennes.

– Kan jeg fortelle deg hvor nydelig du tar deg ut i aften? sa han ivrig.

– Tusen takk, løytnant Dunstan, du er altfor vennlig.

Blikket hans streifet brystene hennes før det fortsatte opp til ansiktet. Begjæret glødet i øynene hans da han presset leppene sine mot håndbaken hennes.

Hun kjente lysten til å flykte igjen, men det ville være feigt, så hun gjorde tegn til at han skulle sette seg. – Lord Carricks slott er virkelig flott, synes du ikke?

Det streifende blikket hennes falt på Ian igjen. Han var mye nærmere nå. Altfor nær. Hun klarte ikke å konsentrere seg om noe av det Dunstan sa. Hun flyttet seg urolig på stolen og snudde seg mot mannen ved sin side for å konsentrere seg fullt og helt om ham. Men hun merket stadig vekk Ians nærvær, som en mørk, ragende skygge i et hjørne av rommet.

– Jeg håper du vil like fatterens sted i Surrey, sa han. – Jeg har permisjon i slutten av måneden, og jeg håper du og faren din vil gjøre oss den ære å komme på besøk?

Perfekt. En mann som bare er interessert i å flørte, spør ikke en kvinne om å møte foreldrene hans.

– Det vil være oss en fornøyelse. Og jeg håper vi får se deg på Dunross Keep før du reiser tilbake til England?

Borgen ville være medgiften hennes, hennes bidrag til en gunstig avtale. Det var like greit at han fikk se det han kom til å få.

– Det passer meg utmerket, for jeg har forretninger i området.

– Militære forretninger?

– Ja, sa han tungt og gjorde seg viktig. Da han ikke gjorde mine til å ville si noe mer, lot hun temaet ligge. – Det er mange mennesker her jeg ikke kjenner, sa hun lett. – Jeg er sikker på at du kjenner alle av betydning, og jeg ville være takknemlig for å bli oppdatert. Om det var én ting hun hadde lært seg i storbyen, så var det å smigre.

Han så seg rundt i værelset med et selvtilfreds smil, han likte åpenbart denne muligheten til å imponere.

– Paret som står og snakker med faren din, er den lokale politimannen og hans kone. Oberst Berwick kjempet ved Waterloo sammen med Black Watch.

– En tapper mann altså. Selina la seg offiserens ansikt på minnet. En god hustru merket seg dem som kunne hjelpe mannen frem. Og hun ville bli en god hustru.

– En uregjerlig høylender, sannsynligvis, knurret Dunstan. – De gir regimentet uendelige problemer. Nå stirret han på Ian.

Hun kjente at blodet frøs til is, som om en iskald vind hadde blåst gjennom rommet. – Hva slags problemer?

– Illegale whisky-brennerier. Smugling. Øynene hans ble smale.

Hvis Ian var involvert i smugling, var han dummere enn hun hadde forestilt seg. Uten å være klar over det la hun merke til hvordan kilten hans streifet kanten av knestrømpene da han forflyttet seg smidig fra gruppe til gruppe, ikke langt fra stolen hennes.

Hjertet hennes banket så høyt at hun var sikker på at Dunstan måtte høre det. Ville Ian komme og snakke med henne? Sikkert ikke. Hva skulle hun si hvis han gjorde det? Ordene hans ved deres siste møte for vel ni år siden hadde vært grusomme. Knusende. Men nylig hadde han svart forbausende fort på en forespørsel fra henne da hun ba ham om å kalle en av brødrene sine hjem. Av den grunn sto hun i dyp takknemlighetsgjeld til ham.

Men dette var ikke det rette øyeblikket. Med litt flaks ville Ian gå rett forbi.

Men flaksen var som vanlig ikke på hennes side.

Dunstan ble irritert da Ian stoppet foran dem, men han oppførte seg som alltid som en gentleman. – Ian Gilvry, får jeg presentere deg for lady Selina Albright?

Ian bukket. – Lady Selina, det er virkelig en ære å gjøre ditt bekjentskap igjen. Den myke høylenderskarringen kilte mot huden på samme måte som berøringen av leppene hans en gang hadde kilt mot munnen hennes. Eller var det berøringen av hånden hans, og den hete pusten hans som hun umulig kunne kjenne gjennom hansken? Eller var det rett og slett bare at han innrømte at han husket henne?

Heten steg opp i kinnene hennes. Han var den eneste mannen som noen gang hadde hatt så sterk virkning på henne at han forstyrret likevekten hennes. Men mange år med lang trening kom henne til unnsetning, og hun sendte ham et strålende smil. – Du store min, mr Gilvry, jeg kjente deg nesten ikke igjen etter alle disse årene.

De sterke, blå øynene betraktet henne kjølig, og munnen formet seg til et bittert smil. Hva hadde han å være bitter for? Hun hadde begravd stoltheten sin da hun ba ham om hjelp for Alices skyld. Gilvry-familien og Albright-familien hadde alltid vært fiender. Kanskje hun leste mer inn i uttrykket hans enn hun burde.

– Du har også forandret deg en god del, lady Selina.

Tonen indikerte at han sa det bare for høflighets skyld. Noe å si.

Dunstan rynket pannen og kremtet. – Vel. Du tilbragte jo en del tid på Dunross Keep. Dere må ha truffet hverandre da.

– Så vidt, sa hun.

– En gang eller to, sa Ian akkurat samtidig.

Hun trakk hånden til seg. – Jeg håper du ikke har lommene fulle av steiner i dag?

De fyldige leppene formet seg til et motvillig smil. – Nei, ikke i dag, my lady, sa han rolig.

Hun hevet et øyebryn. – Og hvordan er det med alle på Dunross? Er det bra med moren din?

De grå øynene hans ble mørke og stormfulle. – Så bra som man kan forvente etter omstendighetene. En muskel i kjeven strammet seg. – Jeg har forstått det slik at du snart vil beære Dunross Keep med et besøk.

Sladderen gikk. Men så visste selvfølgelig den selvproklamerte lairden av Dunross alt om godset han påsto var hans, selv om det egentlig tilhørte faren hennes.

Hun hevet haken og møtte blikket hans uten å blunke. – Jeg tror det står på listen over gamle steder av interesse.

Han stivnet nesten umerkelig, og motviljen glimtet et øyeblikk i ansiktet hans før det igjen ble glatt og likegyldig. – Har dere mange gamle steder på listen?

– En del. Det er et must å være forelsket i Skottland etter at Waverly kom ut. Jeg går ut fra at du har lest sir Walter Scott?

Denne gangen var det ekte sinne som glitret i øynene hans. – Hvorfor skulle jeg det?

Dunstan trakk i skjortesnippen. – Jeg kommer også på besøk til Dunross.

– Så hyggelig for deg, sa Ian uten å fjerne blikket fra Selinas ansikt. – Jeg er glad dere sassenacher – han brukte skottenes nedsettende betegnelse for engelskmenn – synes at vi stakkars skotter er så interessante.

– Sir, du får dere til å høres ut som insekter under en lupe.

Han lo hardt. – Godt poeng, lady Selina.

Dette var i ferd med å komme ut av kontroll. Hun snudde seg mot Dunstan. – Lady Albright er så begeistret for dette landet, og det at jeg kjenner Skottland så godt som jeg gjør, gjør det ekstra sjarmerende.

Orkesteret begynte å spille en reel. Ian bukket. – Kan jeg få den neste dansen, lady Selina?

Luften ble presset ut av lungene hennes. Det hadde hun ikke ventet. Et øyeblikk holdt hun på å si ja. Det ville kanskje bli eneste mulighet til å snakke med ham på tomannshånd og få takket ham for tjenesten han hadde gjort venninnen hennes. En dans var omtrent det mest personlige hun noensinne ville våge å være overfor Ian Gilvry. Men det var umulig for henne å danse. Visste han det? Utfordret han henne, fullt klar over at hun ikke kunne danse lenger? Det var den slags ting som frydet en Gilvry. – Jeg danser ikke i aften, mr Gilvry.

Øynene hans var iskalde og røpet ingenting av det han tenkte. – Da får du unnskylde meg, sa han rolig. – Jeg lovte miss Campbell en dans så snart jeg fikk anledning. Han forlot henne med en arrogant liten hodebevegelse som indikerte at han ikke ville bøye nakken for verken kvinner eller menn. Kilten hans svingte rundt beina hans for hvert lange steg han tok, og skuldrene var brede og stive.

Hun ble minnet om hvordan det hadde kjentes ut da hun hadde klamret seg til skuldrene hans som om det sto om livet. Selv om de ikke hadde vært fullt så imponerende brede den ettermiddagen for så lenge siden.

Hun tvang tankene tilbake til nåtiden, og så at Chrissie og faren gikk ut på dansegulvet. Til tross for aldersforskjellen var de et flott par. Hun kunne ikke annet enn å være glad for at han hadde funnet lykken, selv om det medførte at hun måtte forlate hjemmet.

Blikket hennes gikk videre til Ian og miss Campbell. All oppmerksomheten hans var konsentrert om dansepartnerens ansikt. Piken rødmet av noe han hadde mumlet til henne, og smilte fort.

Hun kjente et stikk i brystet. Sjalusi? Absolutt ikke. Misunnelse? Kanskje. Det var ikke så overraskende. Ikke fordi jenta danset med Ian Gilvry, det brydde hun seg virkelig ikke om. Nei, det var dansen hun savnet.

Leppene hennes kruste seg i et ironisk smil. Det var heldig for henne at det bare var dansen hun måtte unnvære på grunn av dumdristigheten sin. Den kunne ha kostet henne livet.

Hun sendte Dunstan sitt mest strålende smil. – Jeg antar at obersten ga deg streng beskjed om å underholde de enslige damene i aften. Ettersom jeg ikke danser, skal jeg ikke holde deg borte fra pliktene dine.

Han fikk et lettet uttrykk. – Det er elskverdig av deg å være så forståelsesfull, my lady.

– En soldats plikter må ha førsteprioritet.

Og hun trengte virkelig å komme bort fra ham en liten stund. Hjertet hennes banket fremdeles ubehagelig hardt etter ordvekslingen med Ian.

– Jeg skal selvfølgelig ledsage deg inn til middagen.

– Det ser jeg frem til.

Han bukket og gikk fra henne, og kom straks etter ut på gulvet med en søt, ung dame. Merkelig nok kjente ikke Selina den aller minste misunnelse da hun betraktet ham. Og det kom hun heller ikke til å gjøre når han danset med andre kvinner etter at de ble gift. Det var slik deres verden var.

Da musikken stoppet, inntok lord Carrick en plass på podiet foran orkesteret.

– Mine damer og herrer, jeg har en overraskelse til dere før middagen, om dere vil være så vennlige å følge meg ut på terrassen. Det lød en spent mumling i salen, og folk gikk i retning de franske dørene i den borteste delen av hallen.

Ian Gilvry gikk ut gjennom buegangen der han hadde kommet inn.

Hun hadde ikke noe annet valg enn å følge etter resten av selskapet. Chrissie og faren kom bort til henne. – Hva skjer?

– Jeg har ingen anelse, sa Selina.

En kvinne i nærheten snudde seg mot dem. – Det er en konkurranse. De lokale karene skal konkurrere om en premie for å underholde oss.

– Ikke i boksing, håper jeg, sa Chrissie og grøsset.

– Nei, nei. Noe mye bedre. Vent og se. Hun forsvant i folkemengden.

Albright-selskapet sluttet seg til lord Carrick, og han indikerte at de skulle sette seg på første rad. Chrissie hvisket noe i ektemannens øre. Faren hennes smilte kjærlig og mumlet noe som fikk Chrissie til å knise. Selina så bort og lot som om hun ikke var der.

Den brolagte gårdsplassen var opplyst av fakler og fullmånen og så fullstendig middelaldersk ut. Lord Carrick hadde satt seg under en baldakin på en tronelignende stol, utskåret med klanens symboler. Det var tydelig at han skulle være dommer i den forestående konkurransen.

Fem menn kledd i kilt kom marsjerende inn på den åpne plassen fra en skyggelagt arkade, til den skingrende lyden av sekkepiper. De bar sverd over brystet. Blant dem, og høyere enn alle de andre, var Ian, i følge med to av de tre brødrene sine.

Mennene la sverdene ned på brosteinen så de krysset hverandre. Musikken stilnet.

Lord Carrick reiste seg, og de fem mennene bukket. Lederen deres ga et signal om at de skulle begynne, og sekkepipen spilte åpningstaktene. Mennene skulle danse for å vinne en pengepung.

Det var et flott skue. Sterke, unge menn i kilt og hvite blonder hoppet lettbeint over sverdene, høyere og fortere i stadig mer komplekse mønstre. Ians kilt løftet seg og avslørte sterke, muskuløse lår og … ikke mer. Dessverre.

Tanken gjorde Selina varm i kinnene. Hvordan kunne hun ha så upassende tanker?

Men synet av Ian som danset, den kontrollerte villskapen i bevegelsene hans, demonstrasjonen av hans mandige styrke og eleganse, appellerte til noe primitivt i henne. Den jernharde kontrollen i de lette hoppene fikk henne til å holde pusten av beundring og redsel. En mann berørte det ene sverdet så det falt klirrende til siden. Han sluttet straks å danse, bukket og gikk ut. Han hadde tapt. Hun klarte nesten ikke å fortsette å se på, i tilfelle Ian også tapte. Samtidig klarte hun ikke å se bort.

Musikeren spilte fortere. En mann til falt ut. Og en til. Nå var det bare de to eldste Gilvry-brødrene igjen.

Ian og Niall. Ian hoppet høyt uten å anstrenge seg, føttene hans var så nær sverdbladet at han knapt flyttet seg fra kryssets sentrum. Det som holdt henne fjetret, var intensiteten hans. Kampens hete blod ga seg uttrykk i armenes stilling, hodets stolte reisning og ilden i det trassige blikket.

Selv om det virket umulig, merket hun at blikkene deres fant hverandre i samme øyeblikk, og det virket som om han danset bare for henne.

Nei, ikke for henne, skjønte hun. Mot henne. En avvisning av alt det hun sto for. En krigserklæring. De avsluttende hoppene fikk publikum til å snappe etter pusten. Men de landet lettbent, uten å røre ved sverdene, og begge mennene ble værende i stillingene sine da den siste tonen døde.

De to mennene bukket og ble stående stive mens de ventet på dommen mens publikum klappet og kom med oppmuntrende tilrop. Selv Chrissie og Selinas far spratt opp og klappet.

Selina var ikke i tvil om at Ian ville vinne. Likevel var hun engstelig helt til Carrick kalte ham frem. Han løp opp trinnene til podiet, ristet Carricks hånd og tok imot pengepungen som ble rakt ham med et bukk. Han så ikke en eneste gang bort på henne.

Det hadde ikke vært noen forbindelse mellom dem, det hadde bare vært innbilning fra hennes side. Det var ikke første gang hun hadde tatt feil av interessen hans. Den eneste forbindelsen som eksisterte mellom dem, var at de mislikte hverandre.

Langt inni seg kjente hun et stikk av skuffelse. Kanskje fordi uansett hvem han hadde danset for, hadde han uttrykt seg med en frihet og en eleganse som hun aldri ville mestre.

De to mennene utvekslet noen ord, så sprang Ian ned trappetrinnene igjen og gikk sin vei. Det var først da han var forsvunnet, at sorgen inni henne ble mindre.

Hun trodde hun hadde avfunnet seg med den fremtiden hun hadde foran seg, men av en eller annen grunn kjente hun seg plutselig fullstendig ute av balanse. Hun reiste seg og skar en grimase.

– Har du vondt i beinet? spurte Chrissie.

– Jeg er bare litt stiv etter å ha sittet så lenge, det er det hele.

Og etter spenningen ved å se på Ian.