Diane Gaston

Beskytteren

Oversatt av Ann Mari Thorhus

MINISERIE: MASKERADEKLUBBEN

Glem alle hemninger, kle deg ut og gi etter for dine ønsker – velkommen til Maskeradeklubben! Dette er del to av tre.

Kjære leser!

Det tidløse temaet fra Skjønnheten og Udyret dukker ofte opp i kjærlighetsromaner, og i Disney-filmer som Operafantomet, King Kong og flere til. Blir vi aldri lei av denne historien?

Noe av det som appellerer til leserne i historien om Skjønnheten og Udyret, er at den understreker at skjønnheten kommer innenfra. Hvor mange av oss ser oss i speilet og glemmer å tenke på dette? Hvor ofte ser vi på fotomodeller i blader, eller kjendiser på den røde løperen, og føler oss håpløse i sammenligning? Og vil vi ikke alle bli elsket for den vi er, ikke for hvordan vi ser ut?

Jeg hadde stor glede av å utforske dette temaet enda en gang, og gi min helt og heltinne sine egne muligheter til å oppdage at skjønnhet ikke bare ligger utenpå.

Diane

Til min nye svigerdatter, Beth, vakker både inni og utenpå

og et herlig tilskudd til familien vår.

Prolog

London, våren 1814

Mr Xavier Campion, forkynte butleren med en dyp baryton.

– Adonis er her, gispet en av de unge damene som sto like ved Phillipa Westleigh. De andre smilte stjålent.

Phillipa visste nøyaktig hva venninnene hennes kom til å se når de snudde seg mot døren. En ung mann, høy og velskapt, med brede skuldre, smal midje og muskuløse lemmer. Håret var mørkt som ibenholt og lengre enn det som var på moten. Men det var en vakker ramme om det smale ansiktet og den følsomme munnen.

De unge damene hadde kvitret om ham hele kvelden. Ville han komme på ballet? Kunne de klare å bli presentert for ham? Han hadde vært samtaleemne helt siden de så ham i operaen kvelden før. – Han er en Adonis, hadde en av dem erklært, og navnet var blitt sittende.

Phillipa hadde ikke vært i operaen, men hun hadde hørt at han var i byen, før noen av de andre visste det. Og nå kikket hun også mot døren.

Xavier Campion var kledd i den formelle, røde uniformsjakken til East Essex infanteri, og han tok seg storartet ut der han sto og så seg rundt i rommet. De blå øynene møtte Phillipas, og han smilte og bukket, før han snudde seg for å hilse på lord og lady Devine.

– Han smilte til oss, ropte en av venninnene.

Nei, det var henne han hadde smilt til. Phillipa rødmet. Husket han henne? De hadde vært barndomsvenner i Brighton om somrene. Spesielt den sommeren da hun falt og skadet seg. Uvilkårlig løftet hun hånden til kinnet, der det krokete arret vansiret ansiktet. Den lange fjæren som moren hadde insistert på å få festet til hodepynten hennes, var ikke nok til å skjule det.

Selvfølgelig husket han henne. Hvor mange piker med arrete ansikt kjente den stilige Xavier Campion?

Hun snudde seg bort. De andre kniste og hvisket seg imellom.

Hun hørte stemmene deres, men hun oppfattet ikke et ord av det de sa. Det eneste hun kunne tenke på, var hvordan det kunne ha vært hvis hun så annerledes ut. Hvis ikke det høyre kinnet var merket med et rødt, sikksakkformet arr. Hun ønsket så intenst at hun hadde den samme lytefrie huden som venninnene. Da kunne hun ha nøyd seg med et pent bånd i håret i stedet for den fjollete hodepynten med fjæren. Tenk om Xavier Campion kunne se på henne og oppleve henne som like vakker som han selv var.

De andre ble tause med ett da de hørte en mannsstemme. – Phillipa?

Hun snudde og så på Xavier. – Jeg trodde nok det var deg, sa han. Det han mente, var at han hadde lagt merke til arret. – Hvordan er det med deg? Det er evigheter siden jeg har sett deg.

De andre unge pikene stirret vantro på dem.

– Xavier, fikk hun frem og så ned i gulvet. – Du har vært i krigen. Hun dristet seg til å se opp på ham. Smilet hans fikk hjertet til å krympe seg.

– Det er fint å være tilbake i England, sa han, og en av venninnene kremtet. Phillipa løftet hånden til kinnet og så fra Xavier til de pene pikene rundt seg. Det var selvfølgelig derfor han var kommet.

– La meg presentere deg. Da det var gjort, ble han omringet av de andre som kom med alle slags spørsmål om krigen og hvor han hadde vært i kamp.

Phillipa rygget. Hun hadde tjent sin hensikt og presentert ham for dem. Dermed kunne han engasjere en av dem til dans. Hun forestilte seg hvordan de tenkte og beregnet. Han var bare den yngre sønnen av en jarl, men utseendet gjorde opp for mangelen på tittel. Og det ble sagt at han hadde en god inntekt.

Venninnene hennes var på ekteskapsmarkedet. De var alle oppdratt til å håpe på en perfekt forlovelse når sesongen tok slutt. Phillipas håp var blitt atskillig mer beskjedne, og hun regnet i hvert fall ikke med å fange den kjekkeste og mest spennende unge mannen i byen. Ingen av de unge mennene brydde seg med henne, så hvorfor skulle Xavier Campion gjøre det?

I Brighton, da hun var et dumdristig barn, hadde de vært venner. Han var litt eldre enn henne, men de hadde lekt sammen. De bygde sandslott på stranden og jaktet på hverandre i hagene rundt Paviljongen. De presset nesene mot vinduene der og stirret på luksusen innenfor. Noen ganger når de lekte, stanset hun og stirret på ham, fengslet av hans skjønnhet. Mange kvelder falt hun i søvn og drømte at en dag, når hun ble voksen, ville Xavier komme ridende som en prins og ta henne med seg til et romantisk slott.

Hun var voksen nå, men realiteten var at ingen ung mann ville ha en ung dame med arr i ansiktet. Hun var atten år, og det var på tide å glemme de barnslige drømmene.

– Phillipa? sa han. Hun snudde seg og så at han rakte hånden mot henne. – Kan jeg få æren av denne dansen?

Hun nikket, ute av stand til å få frem et ord, eller til å tro sine egne ører. Venninnene sukket av skuffelse da Xavier tok hånden hennes og førte henne ut på dansegulvet. Orkesteret spilte opp en sang som Phillipa kjente igjen. Akkurat som hun kjente hver melodi som ble spilt på de ballene hun gikk på.

Den enestående. Det passet bra. Xavier var enestående, en mann uten likemenn. Det fantes ikke hans like.

Dansen begynte, og som om de var en del av musikken, fulgte føttene hennes med i trinnene. Hun kjente seg lett som en fjær, hjertet var fylt av glede. Han smilte til henne, så henne inn i øynene. – Hvordan har du tilbrakt tiden siden vi lekte på stranden? spurte han.

Turene skilte dem, og hun måtte vente til dansen førte dem sammen igjen, før hun kunne svare. – Jeg har vært borte på skole. Det hadde stort sett vært hyggelig. De fleste av pikene på skolen var vennlige mot henne, og noen av dem ble nære venninner. Men det var noen som hadde vært ondskapsfulle også, og de sårende ordene satt fast i hukommelsen hennes.

Han smilte. – Og du ble voksen.

– Det kunne jeg ikke unngå. Klarte hun ikke å finne på noe mer intelligent å si?

Han lo. – Jeg la merke til det. Dansen skilte dem igjen, men blikket hans holdt henne fast. Musikken bandt dem sammen. Den glade fløytetonen, den syngende fiolinen, bassens dype røst. Hun kom ikke til å glemme en eneste note. Hun var villig til å vedde på at hun kunne spille melodien på piano uten noteark foran seg. Musikken var lykke, lykken over å ha barndomsvennen tilbake. Hun husket den gutten han hadde vært, og var glad for å se den mannen han hadde blitt. Da hånden hans rørte ved hennes, virket det som musikken steg, og de gamle drømmene fra barndommen ble til et refreng. Men musikken tok slutt, og hun blunket som om hun våknet fra en deilig drøm.

Han fulgte henne tilbake dit hun hadde stått. – Kan jeg hente et glass vin til deg? Egentlig skulle de skilles nå, men hun var tørst etter dansen. – Gjerne det, men bare hvis det ikke er for mye bry for deg.

De blå øynene glitret, som om han moret seg. – Jeg oppfyller gjerne ditt minste ønske.

Det sitret i henne da hun så etter ham. Han var straks tilbake med et glass til henne, og hun mumlet en takk. Det så ikke ut som han hadde hastverk med å gå heller, han spurte henne ut om hvordan det sto til med foreldrene og brødrene hennes, Ned og Hugh. Han fortalte at han hadde møtt Hugh i Spania, og hun nevnte at Hugh var kommet hjem fra krigen. Mens de snakket, observerte han alt som skjedde rundt dem. Svarene hennes manglet sjarm og vidd, slikt som venninnene hennes var i besittelse av, men det så ikke ut til at det brydde ham.

*

Hun visste ikke hvor lenge de sto der og snakket sammen. Det kunne ha vært ti minutter eller en halv time, men det tok slutt da moren hans kom bort til dem. – Hvordan står det til med deg, Phillipa? spurte lady Piermont.

– Jeg har det bra, takk, svarte hun og vekslet noen høflighetsfraser med henne. Men det virket som lady Piermont var utålmodig. Hun snudde seg mot sønnen.

– Jeg trenger deg, Xavier. Det er noen som vil snakke med deg.

Han så unnskyldende på Phillipa. – Jeg er redd jeg må forlate deg. Han bukket, og hun knikset. Og så var han borte. Idet han gikk, kom hennes venninne Felicia bort til henne.

– Å, Phillipa, så spennende. Han danset med deg.

Phillipa kunne bare smile. Gleden over å være sammen med ham var som en sang som lød om og om igjen i hodet på henne. Hun var redd for at den ville forsvinne hvis hun sa noe.

– Jeg vil høre om hvert øyeblikk, sa Felicia. Men hennes forlovede kom for å hente henne, og hun gikk uten å se seg tilbake. En annen av Phillipas tidligere skolekamerater nærmet seg, en av de unge pikene hun hadde presentert for Xavier. – Det var snilt av mr Campion å danse med deg, ikke sant?

– Jo, det var det, svarte Phillipa, som fremdeles svevde på en sky, selv om denne piken ikke direkte var en venninne.

Nå bøyde hun seg nærmere. – Det var din mor og lady Piermont som ordnet det. Var ikke det lurt av dem? Nå vil kanskje andre gentlemen danse med deg også.

– Min mor? Phillipa grep hardt rundt glasset.

– Det var det jeg hørte, sa piken selvtilfreds. – De to damene snakket om det mens du danset med ham.

Phillipa følte det som om luften ble slått ut av henne, akkurat som den dagen i Brighton da hun falt. Å bruke en av familiens forbindelser for å få en mann til å engasjere henne, var nøyaktig noe slikt moren hennes ville gjøre. Hun kunne nesten høre henne be Xavier om å danse med henne, slik at andre menn ville ønske å gjøre det samme.

– Mr Campion er en gammel venn, fikk hun frem.

– Jeg skulle ønske jeg hadde en slik venn. Piken gikk sin vei, og Phillipa prøvde å ta seg sammen. Hun nippet til vinen til glasset var tomt, og så gikk hun bort til et bord ved veggen og satte det der. Hun gikk på jakt etter sin mor og fant henne alene. Det var vanskelig å beherske seg.

– Jeg har hodepine, så jeg vil gå hjem, erklærte hun.

– Men Phillipa, nei. Moren så forskrekket ut. – Nå som det går så bra for deg. Fordi hun hadde organisert det.

– Jeg kan ikke bli. Phillipa svelget og prøvde desperat å holde gråten tilbake.

– Ikke gjør dette mot deg selv, skjente moren. – Bli her, dette er en fin mulighet for deg.

– Jeg går. Phillipa snudde seg og gikk raskt tilbake gjennom mengden. Moren nådde henne igjen og grep henne i armen. – Phillipa, du kan ikke gå uten eskorte, og din far og jeg vil ikke gå nå som kvelden nettopp er begynt.

– Det er bare tre hus mellom dette og vårt eget. Jeg kan gå alene.

Phillipa vred seg løs og hentet sjalet sitt i hallen. Snart var hun ute i den kjølige kvelden, og ingen kunne se henne. Der lot hun tårene få fritt løp.

Noe så ydmykende. Tenk å bli en slags veldedighetssak for Xavier Campion. Han hadde danset med henne av ren medlidenhet. Så tåpelig av henne å tro at det kunne være noe annet.

Hun bet tennene sammen og tok en beslutning. Hun ville ikke gå på flere ball. Ikke flere fåfengte håp om å tiltrekke seg en frier. Hun hadde fått nok. Realiteten i hennes situasjon var klar nok, selv om moren nektet å innse det.

Ingen gentleman ville beile til en kvinne med arr i ansiktet.

Og absolutt ikke en Adonis. Ikke Xavier Campion.

Første kapittel

London, august 1819

Nok nå. Phillipa slo hånden i platen på mahognibordet. Siste gang hun hadde vært like besluttsom, var for fem år siden, da hun flyktet fra lady Devines ball og fjernet seg fra ekteskapsmarkedet for godt.

Tenk at hun hadde danset med Xavier Campion igjen for bare noen uker siden, på sin mors ball. Nok en gang følte han medlidenhet med henne. Hun var ikke i tvil om at moren hadde organisert det denne gangen også. Det var nok en grunn til å være rasende på henne. Men det som var viktig akkurat nå, var at moren nektet å svare på Phillipas spørsmål. I stedet feide hun ut av stuen.

Phillipa hadde forlangt å få vite hvor faren og de to brødrene befant seg. De hadde vært borte i en uke. Moren hadde forbudt tjenerne å snakke med henne om det, og hun nektet å si noe selv.

Ned og Hugh hadde hatt en høyrøstet krangel med faren sent en natt. Det visste Phillipa fordi de hadde laget så mye støy at hun våknet av det.

– Det er ikke noe å bekymre seg for, hadde moren sagt. Og mer ville hun ikke si. Men hvis det ikke var noe alvorlig, kunne hun vel fortelle henne om det? I de siste dagene hadde Phillipa stengt seg inne med pianoet sitt, opptatt med sin siste komposisjon, en sonate. Det var en Guds lykke at hun kunne gi uttrykk for følelsene sine i musikken. Det ga henne en utfordring, og livet fikk mening.

Som å få fraseringene helt korrekte i sonaten. Hun hadde vært så opptatt med det at hun ikke hadde skjenket faren eller brødrene en tanke. Av og til arbeidet hun så flittig med musikken at hun ikke så dem på flere dager. Men til slutt gikk det opp for henne at de ikke var hjemme. Det i seg selv var ikke så uvanlig. Men at moren nektet å forklare hva som skjedde, var underlig. Hvor var de? Hvorfor hadde faren forlatt London mens Parlamentet fremdeles var samlet? Hvorfor var brødrene sammen med ham?

Moren ville ikke si noe annet enn at de var borte i forretninger. Det måtte være noen merkelige forretninger. Hele denne sesongen hadde vært merkverdig. Først hadde moren og Ned insistert på at hun skulle være i byen, når hun mye heller ville være på landet. Og så var det morens ball som kom helt overraskende.

For ikke å snakke om at hun fikk se Xavier igjen.

Hensikten med ballet hadde vært enda mer overrumplende. Det ble holdt for et menneske som Phillipa ikke hadde ant eksisterte. Og nå ville denne personen kanskje forklare alt for henne. Hvorfor han dukket opp, ballet, brødrenes og farens forsvinningsnummer. Alt dette måtte henge sammen på en måte. Så hun ville spørre John Rhysdale.

Nei. Hun ville forlange at Rhysdale ga henne en forklaring på hva som foregikk i familien hennes. Og hvordan han, farens uekte sønn og dermed hennes halvbror, passet inn. Rhysdales slektskap med dem var blitt holdt hemmelig for henne. Brødrene hadde visst om ham, men ingen fortalte henne at han var til, og hvorfor moren holdt dette ballet for ham. Eller hvorfor foreldrene hennes presenterte ham for det gode selskap som hans fars sønn.

Et medlem av familien Westleigh.

Moren hadde satt henne til å skrive invitasjonene til ballet, så hun visste nøyaktig hvor Rhysdale bodde. Nå skyndte hun seg ut av stuen, samlet kyse og hansker og var ute av døren på rekordtid. Hun gikk med bestemte skritt mot St James’s Street.

Hun hadde møtt Rhysdale for første gang den kvelden ballet ble holdt. Hun gjettet at han var omtrent på alder med Ned, i begynnelsen av trettiårene. Han lignet brødrene hennes også, med de samme mørke øynene og det mørke håret. Som henne selv også, bortsett fra arret i ansiktet hennes.

Til Rhysdales ære hadde han ikke reagert på det, han hadde sett henne inn i øynene og vært vennlig og høflig mot henne. Det var ingenting å utsette på ham, bortsett fra omstendighetene rundt hans fødsel. Og valget av venner.

Hvorfor måtte Xavier Campion være hans venn? Xavier var den mannen Phillipa aller helst ville unngå. Hun tvang seg til å la være å tenke på ham og konsentrerte seg om å være forarget på moren i stedet. Hvorfor nektet hun å betro seg til datteren?

Phillipa var inderlig lei av morens overdrevne beskyttelse. Hun kunne tåle et ball hvor ingen danset med henne. Hun kunne også finne seg i disse mystiske hendelsene og familiens underlige oppførsel. Men selv om hun hadde et stygt arr i ansiktet, betydde ikke det at hun var et barn. Hun nektet å være svak.

Hun merket seg at forbipasserende stirret på henne, og trakk sløret på kysen ned foran ansiktet. Moren insisterte på at hun skulle ha slør på alle hattene og kysene sine. På den måten kunne hun skjule ansiktet og unngå nysgjerrige og nærgående blikk.

Hun svingte av fra St James’s Street til gaten hvor Rhysdale bodde. Hun fant huset og nølte bare et øyeblikk før hun banket på. Det gikk et minutt eller to, og hun ville banke på igjen da døren ble åpnet. En stor mann med uttrykksløst ansikt studerte henne.

– Lady Phillipa for å treffe mr Rhysdale, sa hun.

Mannen gikk til side og lot henne gå inn i hallen. Han løftet en finger, og hun regnet med at det betydde at hun skulle vente mens han forsvant opp en trapp. Dørene fra hallen var lukket, og den var så tom for møbler og pynt at den virket helt upersonlig. Kanskje en ungkar foretrakk å ha det slik. Hvordan kunne hun vite det?

– Phillipa, sa en mannsstemme. Hun så opp. Men det var ikke Rhysdale. Det var Xavier. Han kom mot henne. – Hva gjør du her, Phillipa? Er det noe i veien?

Hun tvang seg til å bli stående på samme sted. – Jeg kom for å snakke med Rhysdale.

– Han er ikke her. Han så seg rundt. – Er du alene?

Selvfølgelig var hun alene. Hvem ville følge henne? I hvert fall ikke moren, hun ville ikke avlegge noe besøk hos sin manns uekte sønn. – Da kan jeg vente på ham. Det er ganske viktig.

Han nikket mot trappen. – Kom, så kan vi sette oss i stuen. De gikk opp trappen sammen, og i etasjen over kikket hun inn i et rom som hun antok var dagligstuen. Det var flere bord og stoler der.

– Hva er dette? spurte hun.

Xavier så litt nedslått ut. – Jeg skal forklare. Han gjorde tegn til at hun skulle fortsette opp en trapp til, og der førte han henne inn i en hyggelig stue og fikk henne til å sette seg på en sofa med dyprødt trekk. – Jeg skal be om te, sa han fort. Han gikk før hun rakk å protestere. Hjertet hamret, og hendene skalv da hun tok av seg hanskene. Dette var latterlig. Hun nektet å la seg kue av ham. Han betydde ikke noe for henne, han hadde bare vært en lekekamerat for henne da de var barn. Hun løftet trassig sløret opp over kysen. Han kunne bare få se ansiktet hennes.

– Teen kommer om et øyeblikk, sa han da han kom inn igjen og satte seg i en stol like ved henne. – Jeg vet ikke når – eller om – Rhys kommer tilbake.

– Ikke fortell meg at han også er forsvunnet! Hva var det som foregikk? Han rørte beroligende ved hånden hennes.

– Nei, jeg forsikrer deg at han ikke er forsvunnet.

Hun trakk til seg hånden. – Men hvor er han?

Han lente seg bakover. – Han tilbringer de fleste dagene sammen med lady Gale.

– Lady Gale? Hva hadde hun med saken å gjøre? Lady Gale var stemoren til Adele Gale. Den fjollete jentungen som Ned var forlovet med. Både Adele og stemoren hadde vært gjester på ballet hos Westleigh, så Rhysdale kunne ha møtt dem der. Men var det noe mer ved denne forbindelsen?

Xavier rynket pannen. – Du vet ikke noe om Rhysdale og lady Gale?

Phillipa slo frustrert ut med hånden. – Jeg vet ikke noe om noe som helst, det er derfor jeg er her. Faren og brødrene mine er forsvunnet, og min mor vil ikke fortelle meg hvor de er, eller hvorfor. Jeg kom for å spørre Rhysdale hvor de er, men det ser ut til at jeg er blitt holdt utenfor enda flere familiesaker.

Det banket på døren, og en tjener kom inn med tebrettet. Han satte det fra seg og sendte Phillipa et nysgjerrig blikk. Sikkert på grunn av arret.

Xavier nikket til ham. – Takk skal du ha, MacEvoy. Mannen bukket og gikk, men han sendte henne nok et blikk før han forsvant. Xavier strakte seg etter tekannen. – Hvordan liker du teen din, Phillipa? Stadig med mye sukker?

Husket han det? Hun hadde likt søtsaker da hun var liten pike. Men det var lenge siden. Hun reiste seg.

– Jeg vil ikke ha te. Jeg kom hit for å få svar på spørsmålene mine, og jeg er ganske ute av meg. Jeg vet ikke hvorfor alt skal holdes hemmelig for meg. Ser det ut som jeg ikke tåler problemer av noen art? Hun tok seg til arret. – Jeg er godt vant med motgang. Men min mor og hele familien tror visst noe annet. Hun snudde seg mot ham. – Det har hendt noe med familien, noe viktig. Mer enn det at Rhysdale har dukket opp. Men ingen sier noe til meg. Jeg vil ikke finne meg i det. Hun presset hendene mot tinningene og prøvde å samle seg, før hun pekte mot døren. – Hva slags sted er dette, Xavier? Hvorfor har min halvbror et rom fullt av bord der dagligstuen skulle være, og stuen sin i etasjen hvor soverommene hører til?

Xavier stirret på henne. Han visste ikke hvor mye han kunne fortelle henne. Men han foretrakk sin egen versjon av Phillipa, fremfor den han hadde møtt på ballet til moren hennes. En Phillipa som knapt så på ham, nesten ikke snakket med ham, enda han hadde danset med henne to ganger. Hun hadde oppført seg som om han var en lite tiltalende fremmed.

Det plaget ham å se at hun var så frustrert. Helt siden de var barn, hadde han mislikt å se henne slik. Det minnet ham om den sommeren i Brighton da en søt, liten pike våknet av besvimelsen etter et fall, og oppdaget at hun hadde et langt kutt i ansiktet.

Han beundret henne for at hun ikke prøvde å dekke til arret, eller skammet seg over utseendet sitt. Hun var rød i kinnene, og han følte medlidenhet med henne fordi hun var så opprørt. Han forsto henne, siden han selv ville mislike like sterkt å bli holdt utenfor viktige familiesaker.

Men noen måtte da ha fortalt henne om den avtalen Rhys hadde inngått med brødrene hennes? – Vet du ikke om dette stedet? spurte han og slo ut med armen.

Øynene skjøt lyn. – Sa jeg ikke at jeg ikke vet noe om noe som helst?

– Dette er en spilleklubb. Alle i sosieteten visste om det. Hvorfor ikke hun? – Vi kaller det en klubb for at det skal være lovlig. Har du ikke hørt om Maskeradeklubben?

– Nei, svarte hun hissig.

Han forklarte. – Dette er Maskeradeklubben. Rhys er eieren. Gjestene kan komme hit maskert og skjule sin identitet, så lenge de betaler sin spillegjeld. Hvis de må skrive gjeldsbrev, er de nødt til å avsløre hvem de er. Han slo ut med hånden. – I alle fall er det ment å være et sted hvor både damer og herrer fra sosieteten kan komme for å spille kort eller andre spill. Damenes ry er beskyttet.

Hun så seg vantro rundt. – Er dette en spillebule?

– Ikke her oppe, dette er den private leiligheten til Rhys. Men han er ikke så ofte her om dagen.

Hun la hånden over pannen. – Fordi han er sammen med lady Gale.

Han nikket. Hjemme hos familien Westleigh måtte da forbindelsen mellom Rhys og lady Gale være grundig diskutert. Han kunne fortelle henne såpass. – Sett deg, Phillipa. Ta en kopp te, så skal jeg forklare for deg. Han grep etter tekannen igjen, men hun stanset ham.

– La meg skjenke. Hun løftet en kopp og så spørrende på ham.

– Litt melk og litt sukker, svarte han på det tause spørsmålet.

Hun skjenket og rakte ham koppen. – Nå kan du forklare, Xavier.

– Om lady Gale og Rhys? Hun kom hit til Maskeradeklubben tidligere i sesongen, iført maske.

Phillipa løftet koppen. – Spiller hun? Det ville jeg ikke ha gjettet.

Han trakk på skuldrene. – Det var nødvendig. Hun trengte penger. Rhys ble kjent med henne fordi hun kom tilbake flere ganger. Da han fikk vite om den anstrengte økonomien hennes, begynte han å betale henne for å spille her.

– Betale henne? Hånden hennes med koppen stanset halvveis til munnen.

Han smilte skjevt. – Han likte henne, men han visste ikke hvem hun var. Heller ikke visste hun om hans forbindelse til din familie.

Hun så avventende på ham. – Og så?

– De ble elskere. Han trakk pusten. – Og nå er hun med barn. De skal gifte seg så snart tillatelsen er klar. Og når andre ting er ordnet.

– Andre ting. Hun rynket pannen. – Du mener Neds beiling til stedatteren hennes?

Han nikket. – Mer enn det også. Historien om spilleklubben og Rhys’ affære med lady Gale hadde knapt fått henne til å blunke. Hun måtte være sterk nok til å høre resten også.

Hun så direkte på ham. – Hva mer?

– Visste du om ordningen Ned og Hugh har med Rhys? spurte han.

Hun ristet på hodet. – Du må fortelle meg hele historien, Xavier. Alt sammen.

Hvordan kunne han motstå en slik bønn? Han hadde vært svak for henne helt siden hun ble utsatt for ulykken. Hvor gammel hadde han vært? Tolv? Hun hadde vært rundt sju, og han hadde aldri glemt den sommeren. Det hadde pint ham usigelig å se en liten pike så skadet og så ulykkelig. Hvis han bare kunne ha forhindret det. Han hadde følt det som sin plikt å muntre henne opp, og den sommeren hadde han lært at man måtte handle, så sant det var mulig. Ikke holde seg tilbake. Dermed hadde han sett det som sitt ansvar å få opp humøret hennes.

Det var ikke hans oppgave å fortelle henne om hva som foregikk i familien hennes, men … Han bet tennene sammen. – I april kom Hugh og Ned til Rhys for å be ham om å åpne en spilleklubb. De hadde skrapt sammen tilstrekkelig kapital til å komme i gang, men de trengte Rhys for å drive det.

– Men hvorfor ville de ha Rhysdale til å drive et slikt sted for dem? spurte hun vantro.

Han nippet til teen. – De var desperate. Familien din var på konkursens rand. Visste du om det?

Hun ristet på hodet igjen.

Han kunne like godt fortelle henne alt. – Din fars utskeielser og spillegalskap hadde brakt familien din nesten til ruin. Du og din mor, alle som var avhengige av Westleigh-eiendommene for sitt levebrød, ville ha lidd skrekkelig hvis ikke noe hadde blitt gjort.

Hun gjorde store øyne. – Dette ante jeg ikke.

– Det var Hugh og Ned som fikk ideen om en spilleklubb. Rhys gikk med på å drive den, selv om din far ikke akkurat hadde gitt ham grunn til å føle lojalitet til familien. I tillegg til å ta halvparten av fortjenesten, krevde Rhys at din far skulle anerkjenne ham offentlig som sin sønn.

– Det var derfor mor holdt det ballet. Nå forsto hun.

– Nettopp. Ballet var en del av betalingen til Rhys, og det fungerte som det skulle. Ideene med maskeradetemaet gjorde stedet populært på kort tid, det var en større suksess enn noen kunne ha ventet. Familien din er reddet.

Hun så granskende på ham. – Men hvis alt har gått så bra, hvor er min far og brødrene mine nå?

– De er reist til kontinentet, til Brussel. Skulle han fortelle henne mer om dette? Han studerte henne. – Phillipa, står du din far nær?

Hun lo. – Jeg vil ikke si det. Da hun så bort, ble ansiktet dystert. – Hvis vi tilfeldigvis møtes, ser han tvers gjennom meg.

Hjertet hans trakk seg sammen. – Din far skapte problemer for Rhys. Han tålte ikke at Rhys hadde reddet familien hans. Hun behøvde ikke å få vite alle detaljene. – La oss bare si det slik at din far utfordret Rhys til duell.

– Duell? utbrøt hun forskrekket.

– Den fant ikke sted, forsikret han fort. – Brødrene dine var på parti med Rhys. Sammen tvang de din far til å gi avkall på all kontroll over familiens penger og eiendommer og overlate styringen til Ned. Enten det, eller de ville skjemme ham ut offentlig. De ga ham en rikelig sum å leve av, men bare hvis han ville flytte til kontinentet. Brødrene dine reiste sammen med ham for å sikre seg at han kom frem, og at han holdt ord. Det er meningen at han skal bli der og aldri komme tilbake.

– Han er borte? Hun ble blek, og arret ble mer fremtredende. – Jeg visste ikke om noe av dette. Han var redd for at hun skulle besvime, så han reiste seg for å sette seg ved siden av henne med armen rundt henne. – Jeg vet at dette er et sjokk for deg.

Han husket hvordan han hadde holdt henne da hun var liten, når hun gråt fordi hun mente at hun var stygg. Selv hadde han aldri sett henne som stygg. Ikke nå heller, selv om ansiktet som var halvveis vakkert og halvveis vansiret, fikk ham til å krympe seg.

Hun kom seg fort og gjorde seg fri fra ham.

– Hvordan kunne jeg ha vært så uvitende? Hvordan er det mulig at jeg ikke hadde noen anelse?

– Det er ikke din skyld, Phillipa. Jeg er sikker på at de ville beskytte deg ved å la være å innvie deg.

– Men jeg trenger ikke noen til å beskytte meg, sa hun skarpt og så på ham som om det var ham hun var sint på. – Jeg trenger ikke medlidenhet.

Han beundret styrken hennes.

– Jeg må gå. Hun tok hanskene sine.

Han reiste seg også. – Jeg skal følge deg hjem.

Hun sendte ham et drepende blikk. – Jeg er i stand til å gå den korte veien alene.

Han visste ikke hva han skulle si. – Jeg mente bare …

Hun pustet ut og så unnskyldende på ham. – Tilgi meg, Xavier. Det er urettferdig av meg å skjenne på deg når du har gjort meg den ære å avsløre familiens hemmeligheter for meg. Hun trakk på seg hanskene. – Men det er virkelig ikke nødvendig å følge meg hjem. Jeg er ingen naiv jentunge som trenger anstand.

– Hvis det er slik du vil ha det. Han åpnet døren og fulgte henne ned trappen.

Hun stanset på avsatsen i annen etasje og pekte på en halvåpen dør. – Er det spillesalen?

– Det er det. Han åpnet døren helt. – Du kan se kortbordene og bordene for faro, hasard og rulett.

Hun kikket inn, men uten å si noe. De fortsatte ned trappen.

– Hvorfor er du her på denne spilleklubben. Xavier?

Han trakk på skuldrene. – Jeg hjelper Rhys. Som en venn.

Han var nyttig for Rhys. På grunn av utseendet hans overså mennene ham, og kvinnene lot seg distrahere. Dermed kunne han observere og se mer enn noen av dem forestilte seg. Derfor betalte Rhys ham en del av fortjenesten.

– Spiller du også? spurte hun.

Som faren hennes? – Nei, ikke mye. Selv om det en gang hadde vært viktig for ham å gjøre seg gjeldende ved kortbordet. – Nå om dagen spiller jeg lite og observerer mer.

De var kommet ned til hallen, og han fulgte henne til døren. Han åpnet den for henne, og hun trakk ned sløret på kysen for å dekke ansiktet. Han syntes synd på henne, og igjen åpnet han munnen for å tilby seg å følge henne.

Hun kom ham i forkjøpet og løftet hånden. – Jeg foretrekker å være alene, Rhys. Vær så snill å respektere det.

Han nikket, og hun tok farvel og gikk ut på fortauet. Xavier gikk inn igjen og tok hatten sin. Han ventet til hun var nådd hjørnet, og så gikk han ut og fulgte etter henne på god avstand. Han ville forsikre seg om at hun kom trygt hjem.

Han var vant til å passe på henne, han hadde gjort det ofte nok de somrene i Brighton for lenge siden. Det var da han første gang følte ansvar for henne.