Marguerite Kaye

Bare et kyss

Oversatt av Randi Toresen

Til A, som ser et potensial i alt, og særlig hos meg.

Ekte kjærlighet.

Prolog

Paris, august 1815

Legen lukket stille døren til soverommet bak seg og snudde seg mot den unge kvinnen som ventet engstelig i hallen. Han så til sin fortvilelse at hun viste tydelige tegn til stress etter de siste dagenes traumer. Den skjøre skjønnheten var der fremdeles, men den var tander, som om den hadde bleknet. Gnisten i de kornblomstblå øynene var borte, den lyse huden var matt og spøkelsesaktig hvit, og det blonde håret var ustelt, skjødesløst samlet med et hårbånd. Selv om legen hadde et strengt utseende og insisterte på punktlig betaling av regninger, var han en medfølende mann i sitt hjerte. Nå sukket han tungt. I øyeblikk som dette forbannet han sitt yrke.

Det alvorlige uttrykket da han ristet resignert på hodet, fortalte Serena alt hun behøvde å vite. Hun kjempet for å svelge bølgen av fortvilelse som truet med å overmanne henne.

– Du må gjøre det så behagelig for ham som mulig, mademoiselle Cachet, det er det eneste du kan gjøre for ham nå. Jeg kommer igjen i morgen, men … Måten han trakk på skuldrene på, sa sitt. Det var åpenbart at han ikke forventet at faren skulle leve natten gjennom.

Hun undertrykket tappert et hulk, for hva ville tårer tjene til nå? Hun rettet seg opp etter å ha lent seg mot dørkarmen og forsøkte å huske legens instrukser, men de enkle, rolige ordene hans klarte nesten ikke å trenge gjennom tåken som lammet hjernen. Stemmen hans var fjern, som om den kom fra en strand langt borte. Rene bandasjer og sovemedisin ville lette farens lidelser, men ingen vidundermedisin kunne redde ham.

Legen gikk, med en formaning om å tilkalle ham om nødvendig, og ga Serena en trøstende klapp på skulderen. Da han åpnet den tunge eikedøren ved foten av trappen mellom boligdelen og spillerommet, skar en fyllelatter gjennom luften. Det kom en kontinuerlig strøm med menn tilbake fra Waterloo, så det var alltid travelt ved spillebordene. For en gangs skyld interesserte det ikke Serena. Hva var vitsen med en full pengepung når hun ikke hadde faren å dele utbyttet med?

Det var ingen vits i noe nå, bortsett fra å få mest mulig ut av disse siste timene. Faren måtte få se datteren rolig og kjærlig, ikke gråtkvalt og ustelt. Hun strammet besluttsomt de løse, gylne hårlokkene, glattet over kjolen og trakk pusten dypt, så gikk hun inn igjen i farens soverom med tungt hjerte.

Fløyelsgardinene var trukket for de blyinnfattede vindusrutene. De holdt på den kvelende varmen i rommet og dempet bråket fra gaten nedenfor. Et svært speil over marmorpeisen reflekterte de tykke teppene, det polerte treverket, den skinnende forgyllingen og de glitrende sølvbeslagene på de overdådige møblene. Det reflekterte også den snøhvite haugen med lin som var revet opp til bandasjer, og en samling med hetteglass og medisinflasker på nattbordet der det vanligvis bare sto en vannkaraffel. På gulvet lå det blodige bandasjer som bar bud om Serenas omsorgsfulle pleie. Det var en tung duft av lavendel og morfindråper i luften.

Philip Cachet lå i den store himmelsengen. Han virket liten blant haugen av puter som var plassert rundt den store kroppen hans i et forsøk på å stanse blodstrømmen fra såret. Hvorfor hadde han ikke bare gitt fra seg pungen? For hundrede gang siden faren vaklet inn døren med en hånd presset mot brystet, hadde Serena forbannet den feige røveren som hadde tatt verdisakene og sannsynligvis også livet hans. Hun var rystet over å se hvor redusert faren så ut med det barberte hodet blottet. Han så sårbar ut uten parykken han alltid insisterte på å gå med, til tross for at det ikke var moderne lenger. Pusten var ujevn og skurrende, og i den korte tiden han hadde hatt legen på besøk, hadde huden antatt en vokslignende blekhet.

Faren hadde fått beskjed om ikke å røre seg for at blødningen ikke skulle begynne på nytt. Øynene, som hadde den samme klare blåfargen som hennes, lyste av glede da han fikk se henne. Hun lukket døren stille, og han løftet en hånd fra sengeteppet som en vag velkomsthilsen.

– Ma belle, endelig. Jeg har noe svært viktig å si deg, og det kan ikke vente lenger, for jeg er redd tiden min snart er omme. Han overhørte protestene hennes og gjorde tegn til at hun skulle komme nærmere. – Ingen vits i å benekte det, chérie, jeg har mistet altfor mye blod. Du må lytte nå – og hør godt etter. Han fikk et hosteanfall, og en liten dråpe blod kom til syne i munnviken. Han strøk den utålmodig bort med en skjelvende hånd.

Serena kunne ennå se spor etter den flotte mannen faren hadde vært da han var i sin beste alder. De sterke, regelmessige trekkene, det kjente, sjarmerende smilet som hadde reddet ham ut av så mange kinkige situasjoner. Han var en gambler, og god nok til at han som regel vant. I nesten tretti år hadde Philip forsørget først seg selv, og senere henne og moren også, med sitt skarpe vidd og dyktige kortspill. En dyktighet han hadde praktisert i utallige spillesaler, i utallige byer over hele Europa.

Serena trakk en stol bort til sengen. Det knitret i silkeskjørtene da hun satte seg. Hun strøk den slanke, hvite hånden som lå slapp på sengeteppet. Livet hans rant ut foran øynene på henne, men hun måtte prøve å være sterk. – Jeg er her, papa, hvisket hun.

– Mignonne, jeg hadde aldri trodd jeg skulle forlate deg på denne måten. Livet ditt skulle ha blitt helt annerledes. Jeg er lei for det.

– Ikke vær lei deg, jeg ville ikke ha ønsket det annerledes. Vi har hatt det mye moro, ikke sant? Hun smilte kjærlig til ham, og det humoristiske glimtet i øynene hennes fremkalte en vag respons fra ham.

– Jo, men som du utmerket godt vet, kommer det alltid et oppgjør når et spill er over.

Serena kvalte et hulk i lommetørkleet.

Fingrene hans skalv i hånden hennes. – Ma fille, du må være tapper. Hør etter nå, og ikke avbryt meg, for dette er livsviktig. Og ikke døm meg for hardt. Det jeg skal fortelle deg, kommer til å ryste deg, og det vil forandre livet ditt for godt. Ecoute, petite, jeg må tilbake til begynnelsen, for tretti år siden …