Diane Gaston

Oppvåkningen

Oversatt av Ann Mari Thorhus.

MINISERIE: MASKERADEKLUBBEN

Glem alle hemninger, kle deg ut og gi etter for dine ønsker – velkommen til Maskeradeklubben! Dette er del tre av tre.

Kjære leser!

Skjønnhet og frelse. To temaer som stadig fascinerer meg. Kan mennesker virkelig forandre seg, eller er personligheten fastlagt for livet?

Jeg tror på forandring. Jeg tror vi alle kan overkomme tidligere feil, svakheter og mangler, og anstrenge oss for å bli bedre mennesker.

Men for vakre mennesker kan det være vanskeligere enn for dem av oss som er mer alminnelige. De blir beundret, dullet med og lovprist for sitt utseende, men jeg tror at vakre mennesker er dårligere rustet til å takle sine svakheter. Det er kanskje vanskeligere for dem å modnes og bli bedre mennesker.

I den forrige boken i serien Maskeradeklubben, Beskytteren, prøvde en skjønnhet å ødelegge ekteskapet til mannen hun hadde traktet etter i lang tid. Resultatet var at hun nesten forårsaket en katastrofe. Kan en slik kvinne lære av sine erfaringer? Kan hun forbedre seg? Og kan en mann virkelig tro på at hun har forbedret seg, og elske den kvinnen hun prøver å være? Les videre, så får du se.

Diane

Til Catherine, en skjønn venninne på alle måter.

Første kapittel

Ramsgate, Kent, april 1821

Mylady, våkne. Det brenner!

Daphne, lady Faville, skvatt opp da kammerpiken ropte på henne. Røyken sved i øynene og fylte neseborene. Hun hørte rop og skrik, og hamring på dørene i hallen på Ramsgate vertshus.

– Brann! Alle må ut! ropte en mannsstemme.

Brann. Hennes største skrekk. Daphne hoppet ut av sengen og stakk føttene i tøflene. Piken begynte å samle sammen eiendelene deres og stakk dem ned i en koffert.

– La alt sammen være, Monette. Daphne grep vesken med pengene og kastet kappen over skuldrene. Hjertet hamret. – Vi må gå nå. Hun grep etter dørklinken, men piken trakk henne unna. – Vent, hallen kan stå i flammer. Hun la hånden mot døren. – Den er ikke varm. Det er trygt å gå ut. Hun åpnet døren, men det var ikke trygt. Hallen var full av røyk, og flammene slikket opp etter veggene. Tapetet kom til å ta fyr hvert øyeblikk, og da ville ilden sluke dem.

Daphne så en visjon av en annen brann, et annet sted. Hjertet banket enda hardere. Skulle hun dø i flammene likevel?

– Hold skjørtene unna ilden, ropte hun til Monette. De skyndte seg gjennom den lange gangen, med ilden på begge sider. – Skynd deg, Monette. Hun grep pikens hånd og angret på at hun hadde bedt om værelser som var så private som mulig. De var også langt fra trappen.

– Det er noen i hallen. For enden, ropte en mann. Han dukket opp i den grå røyken og løp mot dem for å gripe tak i dem og halvveis bære dem med seg. Andre menn banket på dørene, og gjester kom ut i nattøyet.

De var kommet til trappen, og mannen skjøv Monette foran seg. Hun løp ned, og Daphne trakk seg tilbake. Flammene der nede var større og farligere.

– Jeg skal få deg ut. Mannen løftet henne opp og bar henne ned tre trapper. Hun begravde ansiktet mot brystet hans, redd for å se ilden rundt dem. Men med ett ble det kjøligere, og hun fikk puste igjen. De var kommet ut. Han satte henne ned, og kammerpiken klemte henne av ren lettelse. Daphne snudde seg for å takke mannen som hadde reddet dem, men han var allerede på vei inn i flammene igjen.

Lakeien hennes dukket opp. – Mylady er trygg nå. Bare trekk unna bygningen. Han tok dem med seg bort til en flokk halvnakne mennesker som krøp inn til hverandre.

– Jeg må tilbake til slokningsarbeidet, sa han unnskyldende.

– Selvfølgelig, Carter, nikket Daphne. – Gjør alt du kan for å hjelpe. Han løp bort til brigaden som sendte vannbøtter videre. Andre menn ledet hester ut av stallen og rullet vogner vekk fra den brennende bygningen.

Daphne stirret stivt på døren og ventet på at redningsmannen skulle vise seg. Andre bar mennesker ut, men hun så ikke noe til ham. Hun hadde ikke sett ansiktet hans, men hun ville gjenkjenne ham. Høy og mørk og sterk. I mørk frakk og beige knebukser, som en gentleman.

Endelig viste han seg med to barn, ett under hver arm, og en forskremt mor i hælene. Daphne tok et skritt frem for å snakke med ham, takke ham, men til hennes forskrekkelse løp han mot døren igjen. En av de andre mennene grep ham i armen for å stanse ham, men han ristet ham av seg og løp inn igjen. Daphne la hånden over munnen. Måtte han bare komme helskinnet ut igjen.

En eldre herre nærmet seg henne. – Lady Faville?

Hun ville vente på sin redningsmann og ikke engasjere seg i en samtale.

– Husker du meg? spurte han.

Hun antok at det var noen hun hadde møtt i London. – Jeg beklager.

Han så skuffet ut. – Lord Sanvers. Vi traff hverandre flere ganger på Maskeradeklubben.

Det var et sted hun helst ville glemme. Spillebulen i London, der gjestene kunne komme maskert for å beskytte sin identitet. Det var også et sted hun nesten hadde ødelagt. I brann.

– Det er to år siden sist jeg var der, svarte hun. – Og jeg møtte så mange herrer. Det var utilstrekkelig som unnskyldning. Han og alle andre måtte vite at hun hadde vært besatt av en eneste mann. En mann som aldri ville komme til å elske henne. Hun hadde rømt til kontinentet og havnet i Sveits, i klosteret i Fahr. Det var blitt et tilfluktssted for henne. Hun hadde valgt det tilfeldig, for navnet minnet om hennes manns, og navnet på landsbyen der hun en gang hadde følt seg trygg. Men i klosteret i Fahr måtte hun stå ansikt til ansikt med sine egne feiltagelser.

Kunne hun forandre seg? Kunne hun bli like uselvisk som den tapre redningsmannen? Minuttene sneglet seg av sted som timer, men til slutt dukket han opp igjen, med to andre som han fikk brakt i sikkerhet. Ilden brølte som et vilt dyr. Var det enda flere igjen inne? Ville han risikere livet på nytt?

Han løp tilbake til døren og sto i silhuett mot ilden der inne. En sky av gnister falt fra taket, fulgt av brennende bjelker. Han løftet armene foran ansiktet, og Daphne så skrekkslagen hvordan et stort stykke traff ham og slo ham i bakken.

– Nei! ropte hun og løp mot ham uten å tenke. Andre menn nådde frem før henne, de trakk ham med seg ut på gårdsplassen, like før huset raste sammen. Daphne knelte ved siden av ham mens de børstet glør av jakken hans og slo ned på rykende stoff.

– Er han i live? ropte hun. De rullet ham over på ryggen, og en av dem satte fingrene mot pulsåren i halsen. – Ja, han er i live foreløpig.

Daphne gispet. – Jeg kjenner ham. Selv om ansiktet hans var mørkt av sot og brannsår, kjente hun ham igjen. Det var Hugh Westleigh, yngre bror av den nye jarlen av Westleigh. Han var også bror til den kvinnen hun hadde gjort så mye vondt på Maskeradeklubben. Var han kommet med båten fra Calais, slik hun hadde? Eller var han på vei dit? Uansett regnet hun med at han ikke ville sette pris på å se henne, etter alt hun hadde forårsaket.

Han var bevisstløs, og det skremte henne.

– Det er best vi bærer ham til legen, sa en av mennene, og de løftet ham opp. Daphne fulgte etter. Lakeien og kammerpiken hennes nådde henne igjen. Monette gjorde store øyne.

– Jeg kjenner denne mannen, forklarte Daphne. – Jeg må sørge for at han får den behandlingen han trenger. Vent på meg her. De bar ham inn i noe som lignet et butikklokale. Der satt det flere mennesker, og en mann som måtte være legen, var opptatt med å bandasjere brannsår.

– Vi har et stygt tilfelle her, mr Trask.

Legen gjorde tegn til at de skulle sette Westleigh på stolen foran ham. Han var fremdeles slapp og halvt bevisstløs. Daphne vred hendene. – Kommer han til å overleve?

– Jeg vet ikke, svarte legen.

– Han fikk et slag i hodet, jeg så det, sa hun.

Mannen undersøkte Westleighs hode og nikket. – Det ser slik ut. Westleigh stønnet, og Daphne pustet ut. Legen løftet hodet hans. – Du må våkne. Han snudde seg mot Daphne. – Hva heter han?

– Mr Westleigh svarte hun. – Han er den yngre broren til jarlen av Westleigh.

– Er han det? En av mennene som hadde båret ham inn, hevet øyebrynene. – Hvem skulle ha ventet det av en slik snobb? Mannen har mot.

– Westleigh, beordret legen. – Våkne. Westleigh stønnet igjen og strevde for å åpne øynene. Han ynket seg og gned seg i øynene. – Jeg kan ikke … Heldigvis kunne han snakke.

Legen trakk hendene hans vekk. – Ikke gjør det. La meg se etter. Han undersøkte øynene og snudde seg mot Daphne. – Øynene han er uklare. De er skadet av ilden. Han la Westleighs hode bakover og skylte øynene med rent vann fra en mugge. – Han må ha bandasje for øynene i et par uker, ellers vil han miste synet. Han trakk på skuldrene. – Det kan være at det skjer uansett, men noen ganger leges øynene forbausende bra. Jeg er mer opptatt av hodet hans. Han har opplagt fått hjernerystelsen. Noen må ta seg av ham.

– På hvilken måte? spurte Daphne.

– Han må ha fred og ro, ingen opphisselser. I minst en uke. Han kikket inn i munnen og neseborene til pasienten. – Ingen blødninger. Det er bra.

– Vondt i hodet, mumlet Westleigh. Legen la bandasjen over øynene hans og surret inn hodet for å holde dem på plass. Med det samme han var ferdig, måtte han ta seg av et annet offer med stygge brannsår. Han vinket på Daphne.

– Hold øynene hans bandasjerte og sørg for at han holder seg i ro. Han kan ikke legge ut på reise, han må ikke røre seg.

Daphne ga ham noen mynter, og mannen som hadde båret inn Westleigh, reiste seg. – Kom igjen, sa han til Daphne. – Følg meg. Han trodde vel at hun var i Westleighs følge. De gikk ut av huset og så at det begynte å lysne av dag. Carter, lakeien hennes, kom løpende. – Mylady, vi har funnet stallplass til hestene. Kusken og kammerpiken din venter ved vognen.

Mannen som hjalp Westleigh, strevde med å holde ham oppreist. – Gi meg en hånd, sa han til lakeien, og Carter ville hjelpe ham. Men mannen overlot Westleigh helt og holdent til ham. – Jeg må ta meg av min egen familie, unnskyldte han seg og forsvant. Westleigh stønnet.

– Hva skal jeg gjøre med ham? Carter flyttet seg for å få bedre grep om ham.

Det gikk nesten rundt for Daphne. – Ta ham med til vognen, antar jeg. Vi må finne noen som kan ta seg av ham. Folk var fremdeles opptatt med slokningsarbeidet og med å redde det som ikke var ødelagt. Daphne og piken hadde hatt bagasjen sin i vognen, så de mistet bare det som var i håndkofferten.

Carter og John kusk hjalp Westleigh inn i vognen. – Skal han bli med oss? spurte Monette.

– Å nei, svarte Daphne. – Det ville han ikke like. Han må ha hatt reisefølge, så vi må finne dem. Hun snudde seg til Carter. – Kan du spørre deg for? Han heter Hugh Westleigh, lord Westleighs bror.

Westleigh rørte på seg og prøvde å fjerne bandasjen over øynene.

– Nei, sa Daphne og flyttet hendene hans vekk. – Du må ikke røre bandasjen. Hun ordnet med putene og teppet for å gjøre det mer behagelig for ham.

– Tørst, mumlet han. Så tankeløst av henne. Selvfølgelig var han tørst.

– Monette, finn litt øl til ham og noe å bite i. Hva burde en skadet mann spise? Hun ante ikke, men hun fant frem penger og ga dem til piken og lakeien. – Dere må kjøpe noe å spise og drikke til dere selv, og ta med noe til kusken også.

*

Monette kom tilbake etter et kvarter med mat og drikke til Westleigh og kusken fra en kneipe i nærheten. – De har et rom hvor vi kan skifte klær, sa hun til Daphne. – Jeg har betalt for det, og for et måltid, slik at vi kan spise i fred og ro. Det var bedre enn å spise i vognen på gaten, hvor luften fremdeles var full av askeflak.

– Jeg skal ta meg av herren, sa kusken. – Jeg må passe på vognen i alle fall. Han har det bra nok inne der, med putene. Monette klatret opp for å hente klær fra kistene. Hun tok med seg Daphne til kneipen like ved. Der var det fullt av folk som var mer eller mindre påkledde, og som hadde unnsluppet brannen. Daphne fulgte Monette gjennom mengden. Lukten av svette, røyk og øl blandet seg og gjorde henne kvalm. En lady av hennes stand skulle ikke være nødt til å finne seg i dette.

Hun la hånden over munnen og husket hva abbedissen i Fahr hadde sagt. Mylady må øve seg i medfølelse for alle slags mennesker. Vi er alle Guds barn.

Den kjære abbedissen. Nonene hadde sagt at hun var svært gammel, men for Daphne virket hun tidløs. Av en eller annen grunn viste hun Daphne varme og oppmerksomhet.

Daphne fikk tårer i øynene. Det hadde vært et stygt slag for henne da den gamle kvinnen døde. Verre enn hennes egen mors død, og verre enn ektemannens. Hun orket ikke å bli værende i klosteret etter det. Men hun husket abbedissens ord. Og noen ganger, når hun trengte dem, var det nesten som om den gamle var ved siden av henne og hvisket henne i øret.

Daphne så seg rundt i lokalet og forsøkte å se menneskene der med abbedissens øyne. De fleste så utmattede ut, noen virket nesten desperate. Mange hadde bandasjer på armer og hender. Daphne syntes inderlig synd på dem. Samtidig var hun takknemlig for at hun var blitt spart selv.

Da de kom til døren til rommet som kammerpiken hadde leid, reiste en herre seg fra en bås hvor han satt alene. Det var den samme mannen som hadde snakket til henne tidligere, han som husket henne fra Maskeradeklubben. Hva het han igjen? Lord Sanvers. – Mylady, sa han. – Der, ja. Jeg var bekymret for deg. Det sølvgrå håret var nygredd, og han hadde skiftet skjorte. Sammenlignet med de andre i lokalet var han ulastelig.

– Jeg er uskadd, sa hun.

Han stengte veien for henne. – Kan jeg hjelpe deg på noen måte? Jeg står til tjeneste.

Han kunne ta seg av Westleigh. Det ville være til hjelp for alle. Hun så på båsen han hadde helt for seg selv, og på alle de som ikke engang hadde en krakk å sitte på. Ville han ha tilbudt sin hjelp hvis hun ikke hadde vært en rik og vakker enke etter en vicomte?

Hun knikset for ham. – Mine tjenere har tatt seg av alt, men ellers takk. Hun gikk forbi ham og gjennom den åpne døren der Monette ventet. Der falt hun sammen i en stol og sukket av lettelse. Og dårlig samvittighet. Hvorfor skulle hun ha dette rommet mens så mange andre ikke hadde noe? Var hun like selvopptatt som lord Sanvers?

Hun skyndte seg å ta på seg kjolen som Monette hadde tatt med til henne, og Monette skiftet også. De spiste en rask frokost, og så ga Daphne verten noen penger og ba ham gi rommet og mat til dem som hadde det verst. De gikk tilbake til vognen, der Carter ventet med kusken.

– Har du funnet Westleighs reisefølge? spurte Daphne og kikket inn i vognen, der han lå mot putene.

– Jeg fant kroverten, og han sa at Westleigh var alene. Han hadde ikke engang en kammertjener med seg.

Men hvem skulle ta seg av ham da? – Hvordan er det med ham? spurte hun.

– Han sover, svarte kusken. – Han snakket litt og virket urolig, men han sover nå. Han drakk ølet.

Daphne så seg rundt. – Vi må finne noen som kan seg av ham.

Carter ristet på hodet. – Jeg er redd det ikke lar seg gjøre. Det var så mange som ble skadet, og det blir svært vanskelig å finne et rom til ham. Eller til oss selv.

– Vi bør dra herfra i dag, mylady, sa John kusk. – Hvis vi drar nå, kan vi finne losji på veien, og nå frem til Faville i overmorgen. Det ville ta tre dager å komme seg til eiendommen hennes i Vadley, nær Basingstoke. Mannen hennes hadde etterlatt henne huset og eiendommen i stedet for å sende henne til enkesetet i Faville. Hun hadde ikke tilbrakt mye tid i Vadley, bare noen få uker etter sørgetiden. Nå ville hun vende tilbake dit og leve et stille og tilbaketrukket liv. Hun visste ikke om det kunne bidra til å gjøre opp for tidligere forfengelighet og tankeløshet.

– Vi kan ikke ta ham med oss, sa hun. Men hun kunne høre abbedissens stemme som insisterte på at hun måtte hjelpe der det var nødvendig. – Legen sa at han ikke kunne reise.

– Vi har ikke noe valg, sa Carter lavt.

– Min mening er at vi begynner, og så spør vi ved alle skysstasjonene til vi finner noen som kan ta seg av ham, la kusken til. – Det vil bli lettere når vi kommer ut av Ramsgate.

– Vi kan ikke la ham være igjen her, kom det fra Monette. Tjenerne hennes var opptatt av å ta vare på ham, men hun ville bli kvitt ham fordi hun visste at han ville avsky å bli tatt hånd om av den damen som hadde gjort livet så surt for søsteren hans. Eller tenkte hun bare på sitt eget velvære?

– Ja vel, erklærte hun. – Men da setter vi kursen mot London. Jeg er sikker på at familien hans er i byen. Når vi finner et egnet sted, kan vi sende bud på dem, og så vil de ikke ha lang vei til ham. Eller hvis vi ikke finner noen som kan pleie ham, får vi ta ham med oss hele veien. Det betydde mindre enn to dagers reise.

*

Sent på ettermiddagen hadde de fremdeles ikke funnet noe passende sted for Westleigh, eller noen som var villige til å ta ansvaret for å stelle ham. Verre var det at det ble klart at han ikke kunne være på reise en dag til for å komme seg til London.

Turen hadde vært et mareritt for ham. Vognen humpet og skumpet, og han skrek ut i smerte. Han våknet ofte, men var i febervillelse og vanskelig å berolige. De kom frem til Thurnfield, en liten landsby på veien til Maidstone. Det ene vertshuset der kunne ikke ta imot dem, men verten visste om en hytte som var til leie like ved. Daphne skrev under på en kontrakt og betalte leien. Før de la ut på den korte veien til hytta, snakket hun til tjenerne sine. – Jeg sa til megleren at jeg er mrs Asher, ikke lady Faville. Jeg tror det er bedre for mr Westleigh at han ikke vet at det er meg som tar seg av ham. Han kjenner meg bare som lady Faville, og familien hans har god grunn til å mislike meg. Han ville ikke like å få høre at det var lady Faville som tok hånd om ham. Hun trakk pusten og gned seg over pannen. – Asher var mitt pikenavn, så vi lyver ikke for noen.

Men hvem var det hun prøvde å lure? Hun løy for seg selv. Hadde ikke abbedissen sagt at hun måtte venne seg av med å fortelle skrøner for å unngå ubehageligheter? Selv om det var små, hvite løgner. Hun lovet å gjøre det. Neste gang.

Hun svelget mer dårlig samvittighet. – Prøv å huske at dere kaller meg mrs Asher, og ikke mylady, hvis dere kan klare det. De nikket lydig. Var det galt av henne å få dem til å lyve for henne? Selvfølgelig.

– Vi gjør som mylady sier, sa Carter. – Ma’am, mener jeg.

– Da drar vi. Carter hjalp henne opp i vognen, Monette kom etter, og Carter satte seg på bukken sammen med John. De kjørte den korte veien til den hvitkalkede hytta med velstelt hage rundt, og en liten stall til hestene.

Carter åpne døren til vognen og slapp ned trinnene. Daphne og Monette gikk ut idet husholdersken og vaktmesteren kom ut for å møte dem. – Vi er mr og mrs Pitts, sa vaktmesteren. – Til tjeneste.

– Mrs Asher. Daphne håndhilste på dem og fortrengte skyldfølelsen da hun presenterte de andre. – Vi har en skadet mann med oss, mr Westleigh. Han trenger å komme til et rom med en seng så fort som mulig.

– Kom inn og se på rommene, så vi kan bestemme hvilket som skal være hans, sa mrs Pitts. Daphne lot Monette passe på Westleigh. Carter og mr Pitts tok ned bagasjen mens Daphne fulgte husholdersken inn. Huset var forholdsvis enkelt utstyrt, men det var luksus sammenlignet med klosteret i Fahr. De ville få det bra her, og det var jo bare for en dag eller to, til Westleighs familie kunne komme.

– La oss se på rommene. Mrs Pitts gikk opp trappen. – Du kan velge for den skadde.

Carter og Pitts kom inn. – Vi har mr Westleighs kiste, sa Carter.

– Følg oss. Daphne gikk opp trappen. Hun valgte det beste rommet til Westleigh, et hjørneværelse med vinduer på to sider som slapp inn nok av lys og luft. – Er det rent sengetøy på sengen?

– Ja visst, svarte mrs Pitts. – Vi la på sengetøy da vi fikk bud om at dere skulle komme med en gang. Daphne tenkte at det var det en god husholderske skulle gjøre, men hun hadde også lært at tjenere likte å bli takket.

– Det var snilt av deg, sa hun og smilte til mrs Pitts, før hun snudde seg mot Carter. – Ta ham med opp hit. Han og mr Pitts satte fra seg kisten og gikk ut.

– Vil du se resten av huset? spurte mrs Pitts.

– Jeg vil først sørge for at mr Westleigh har det bra, svarte Daphne.

– Da kan jeg ta meg av maten, nikket mrs Pitts og gikk. Like etter hjalp mennene Westleigh til sengs.

– Hvor er jeg? spurte han omtåket og urolig. Daphne gikk bort til ham og tok hånden hans. – Du er i et hus på veien til Maidstone, sa hun så trøstende hun kunne.

– Skal ikke til Maidstone. Til London. Han prøvde å stå oppreist. Daphne la hånden på skulderen hans, og han satte seg igjen.

– Du er for syk til å reise til London. Hun hadde kommet med den samme forklaringen flere ganger de siste to timene. Hver gang han våknet og ville vite hvor han var. – Du var i en brann, og du ble skadet i hodet og øynene. Du må hvile deg her, og vi skal ta oss av deg til du blir bedre. Så kan du reise til London.

– Hvile? Han slappet av. – Og så til London.

– Det er best, my … mrs Asher, at du går ut, mens jeg kler av ham, sa Carter.

Hun snudde seg mot mr Pitts. – Kan du komme med vann og såpe og rene håndklær, om mulig? Så kan Carter vaske ham. Han får det bedre når han blir ren. Men vær forsiktig med ansiktet.

– Vann, såpe og håndklær er allerede på pass. Mr Pitts pekte på en kommode hvor det sto fat og mugge og sammenfoldete håndklær. Han gikk ut, og Carter gjorde seg klar.

– Jeg skal nok gjøre ham ren, bare overlat det til meg.

Daphne ville gå, men Westleigh grep hånden hennes og trakk henne tilbake. – Ikke gå, raspet han. – Ikke la meg være alene.

Hun ble nokså skaket av grepet og intensiteten i stemmen hans. Hun visste ikke hvordan hun skulle berolige ham, men hun strøk ham over håret, det som ikke var dekket av bandasjer. – Hysj, sa hun og prøvde å høres som abbedissen når hun trøstet henne. – Du er ikke alene. Carter er her.

– Ja, jeg er her, sir, sa Carter.

– Nå må du holde deg rolig, fortsatte Daphne, – så Carter kan ta av deg støvlene. Det vil nok føles bedre.

– Jeg skal vaske deg og ta på deg rent nattøy, la Carter til.

Westleigh slappet av. – Bruker ikke nattøy, mumlet han.