Ann Lethbridge

Lady Aleynes valg

Oversatt av Maren Kamilla Aaby

Kjære leser!

Det er ikke ofte jeg kan peke på spesifikke inspirasjonskilder for fortellingene mine, men denne gangen kan jeg det. Temaet i denne boken dukket opp etter et besøk på Lulworth Castle i Dorset. Det ble bygd som et jaktslott, men etter å ha blitt renovert flere ganger, ble det tatt i bruk som landsted av fornemme leietagere i regency-tiden. Nå er det bare et utbrent skall. Det var bildet som hang på en av veggene som festet seg og ble i tankene lenge etter at jeg kom hjem: Et maleri av det brennende slottet i bakgrunnen og naboer og ferierende som fulgte med på «forestillingen». Med tiden ble dette bildet en viktig scene i denne boken.

Jeg håper virkelig du liker Nialls og Jennas historie.

Ann

Jeg vil gjerne dedisere denne boken til alle dem som jobber med de vakre bokomslagene mine, og den fantastiske staben i Harlequin Mills & Boon som gjør det mulig for deg å lese historiene mine. Jeg retter en spesiell takk til Bill og Lin, som foreslo at jeg burde besøke Lulworth Castle, og som holdt ut i timevis, like blide, mens jeg snoket rundt i de rareste kriker og kroker og tok bilder. Takk.

Første kapittel

Hjerteslagene dundret i ørene da lady Jenna Aleyne stirret på de tre uflidde røverne som stengte veien, og hun forbannet sin egen uflaks. Det var ille nok at hesten fikk en stein i hoven med det samme hun var ute av syne fra borgen, men å møte på tre ondsinnede menn var rett og slett en katastrofe.

På en normal dag ville hun ha hatt selskap av en stallkar, men i morges fikk hun høre av en av de lokale guttene at hvis hun var interessert, så hadde en kjeleflikker på markedet nyheter om Braemuir.

Da lord Carrick, formynderen hennes, insisterte på at hun overlot driften av familiegodset til ham, virket det som det eneste fornuftige for den skrekkslagne fjortenåringen hun var da hun så plutselig ble foreldreløs. Men i alle år hadde hun savnet barndomshjemmet. Hun lengtet etter den dagen hun kunne vende tilbake til folket sitt og forpliktelsene hun hadde lovet faren å påta seg.

Tanken på nytt om Braemuir og menneskene der var uimotståelig. Likevel vegret hun seg mot å nevne det for fetteren, for hun stolte ikke på at han ville la henne hente det.

Derfor snek hun seg ut alene.

Hun smilte til mennene. – Hvilken klan hører dere til? spurte hun på stotrende gælisk. Hun skulle ønske hun hadde snakket språket oftere de årene hun hadde vært i England. – På borgen kan dere få mat og drikke.

– Fordømt hedensk språk, sa den minste av de tre. – Kan ingen på dette gudsforlatte stedet snakke engelsk? Han så på gjenglederen. – Er du sikker på at dette er den rette? Han gikk nærmere med et merkelig rullende ganglag og et hardt glimt i øyet.

Ikke høylendere altså. Engelske sjømenn. Hun ble tørr i munnen. Hjertet hamret og ville ha henne til å løpe, en forgjeves tanke. Det var bedre å møte dem direkte. – Jeg er på vei til Carrick Castle, og jeg er sent ute, sa hun på engelsk. – Det skulle ikke forundre meg om de har sendt ut letemannskaper, så la meg endelig ikke oppholde dere.

De lot seg ikke skremme, men rykket nærmere og ville tydeligvis omringe henne.

En pistol var tingen her, men pistolen hennes lå i futteralet på den andre siden av hesten. Det var trange tider i Høylandet, og selv om ære og gjestfrihet hadde dype røtter blant høylenderne, ville ikke disse engelskmennene bli møtt med særlig velvilje. Hun krympet seg. Det var antagelig grunnen til at de så halvt utsultede ut og var så harde i ansiktet.

Pistolen var hennes beste sjanse. Med skjelvende hender trakk hun i tøylene og rykket til for å få hesten til å flytte seg sidelengs, som om den var rastløs. – Dumme beist, sa hun. – Tråkket på en stein.

Dyret snudde seg halvt og kastet på hodet, flyttet et forben. Bare litt til, så kunne hun nå den. Hesten steilet. Hun trakk pusten dypt for å roe seg. Hun trengte noe som kunne få dem til å se en annen vei. Men hva?

Det lød en falsk, men munter plystring bak ryggen hennes i retning byen. Hun kastet et blikk over skulderen og fikk en støkk. Enda en mann, og han her svingte med spaserstokken og nærmet seg med lange skritt. Gud hjelpe henne, for var dette enda en av skurkene? Hjertet slo hardere.

Skurken nærmest henne trakk dolken han hadde i beltet. De to andre fulgte hans eksempel. De kom enda nærmere, og de så besluttsomme og dystre ut. Hun rygget mot hesten og svelget for å få bukt med tørrheten i munnen, samtidig som denne nykommeren hele tiden nærmet seg, stadig like plystrende. Han lignet overhodet ikke på landeveisrøverne hun sto overfor. Han var enkelt kledd, ja, og det sterke kjevepartiet hadde to dager gammel, mørk skjeggvekst, noe som gjorde ham skremmende, men samtidig var ansiktsuttrykket åpent og ærlig, og det ga henne håp. Da han kom opp på siden av henne, så hun et sint glimt i de sammenknepne øynene. – Tre mot én, karer? sa han alvorlig på engelsk med rullende høylands-r.

Venn, bestemte hun seg for og stolte på intuisjonen. Men de var fortsatt to mot tre. Hun trengte pistolen sin.

– Charlie! ropte hun og slengte den ene armen rundt halsen hans og presset leppene mot munnen hans, mens hun famlet etter våpenet med den andre.

Den unge mannen ble stående som fastfrosset, med åpen munn. Hun merket at det kilte i brystet da hun kjente den varme pusten mot munnen sin, sammen med lukten av brent tre, lyng og mann.

Så rystende – og så deilig. Øyelokkene gled igjen for å kjenne det hele bedre. Det gikk to sekunder før en stor, varm hånd la seg over baken hennes og trakk henne nærmere. Tungen strøk over kanten på leppene hennes. Hun gispet av sjokk over å bli presset mot harde og krevende muskler i tillegg til å kjenne den fløyelsmyke varmen mot leppene. Han stakk tungen inn i munnen hennes og utforsket den varsomt og pirrende. Det var som å kjenne ildtunger slikke seg gjennom hele kroppen. Vidunderlig. Skremmende.

Hun kom ikke til sans og samling før hun holdt på å miste grepet om pistolen. Hun nappet den opp fra saltasken. Hun tok noen skritt unna og rettet våpenet først mot ham og deretter mot de tre andre, som stirret måpende på dem.

Nykommeren sendte henne et bredt, uskikkelig flir og gikk noen skritt til høyre for de tre mennene. – Oddsen er omtrent jevn, antar jeg.

– Pokker heller, sa den minste skurken.

Hun hadde rett. Nykommeren var ikke sammen med dem. Hun stilte seg ved siden av ham og tok sikte.

– Mine herrer, sa mannen hun hadde kysset, med rolig selvsikkerhet, – det er best dere slipper frem denne ladyen, og det straks. Han tegnet en stor bue med spaserstokken. – Den første som kommer nærmere enn dette, får kneskålene sine knust.

Hun viftet med pistolen i tilfelle han ikke hadde sett den. – Og den andre får en kule i hjertet.

Den unge mannen skottet bort på henne samtidig som han var konsentrert om overfallsmennene. – Ja vel, mine venner. Hvem vil være førstemann?

Føreren for landeveisrøverne sendte kompisene et desperat blikk. – Det er bare to av dem. Kameratene hans sto som fastfrosset og stirret på pistolen hennes. Hun siktet på lederens hode. – Du først, antar jeg.

Han løftet hendene. – Vi trenger bare litt penger, jamret han. – Til en seng for natten.

– Dere får ligge i lyngheien, som oss andre, brummet den unge skotten ved siden av henne. – Å, kom igjen, mann. La meg slippe til. Jeg har ikke knust en skalle på dagevis.

Den minste av mennene så på kompisene sine. – Helvete heller. Hun har pistol. Han stakk dolken på plass i beltet. Mannen til venstre for ham gjorde det samme. Lederen skulte på dem. – Forbannet være dere, feige kjøtere. Han angrep.

Skotten langet ut mot ham. Jenna våget ikke å skyte av frykt for å treffe sin redningsmann, så hun rettet pistolen vekselvis mot de to kameratene til anføreren. Det hele var over på sekunder. Overfallsmannen fikk et velrettet slag i skulderen. Han hylte av smerte da han ble satt ut av spill. I neste øyeblikk sprang alle tre i sikksakk mellom gulltornbuskene mot et skogholt. De var ute av syne før Jenna rakk å telle til tre.

Hun lente seg tungt mot hoppen, som knegget lavt.

– For noen feiginger, sa den unge mannen foraktelig. Han tok pistolen fra henne. Han stirret på den et øyeblikk, løsnet ladegrepet og stakk den på plass i saltasken. – Du tar sjanser når du rir ut uten annen beskyttelse enn den der, sa han misbilligende. – Med litt flaks kunne du ha truffet én av dem, men ikke alle tre.

Hun rettet ryggen ved den åpenlyse tvilen om at hun skulle være i stand til å ta vare på seg selv. – Jeg har ridd her et utall ganger uten det minste problem.

– Alene? spurte han, og hun kjente at hun rødmet.

– Av og til. Hun visste at hun lød litt for utfordrende, men hva hadde han med å stille spørsmål ved hennes gjøremål? Sannheten var at hun var så ivrig etter å høre nytt at hun ikke hadde tenkt på faren. Ikke at hun noensinne hadde hørt om landeveisrøvere på denne veien før. Ikke så nær borgen. – Det hadde gått bra hvis ikke hesten min hadde fått en stein i hoven.

Uttrykket i de grønnspettete, brune øynene fortalte henne at han ikke trodde på det.

Irriterende mann. Det faktum at han hadde rett gjorde henne bare enda mer sint. På seg selv. Hun hadde hatt flaks da han kom henne til unnsetning. Men det ergret henne å innrømme det. – Jeg takker deg for hjelpen, sir. Jeg tror ikke jeg har sett deg før?

Han trakk brynene sammen. – Niall Gilvry til tjeneste. Han pekte på hesten. – Hvilken hov?

– Høyre forben.

Han bøyde seg og løftet hestens ben. – Å. Har du en skrape?

Hun ga ham hovskrapen. – Den sitter fast, stakkars dyret.

Gilvry gjorde en rask bevegelse, og steinen spratt ut. Han undersøkte forsiktig om det var mer der. – Du blir nødt til å gå, tror jeg. Det tar en stund før hun er bra igjen.

Han måtte virkelig tro at hun var en hønsehjerne hvis han så for seg at hun hadde tenkt å ri på det stakkars dyret etter noe sånt, men innså at det ikke var noe poeng i å protestere. Hun kom antagelig aldri til å se ham igjen. Og når hun tenkte på hvor pirrende det hadde vært å kysse ham, var det sikkert like bra. – Hvis du mener det er best å gå, gjør jeg selvfølgelig det.

Han tok tøylene. – Jeg slår følge, sa han uten å vente på klarsignal, – i tilfelle de kompisene dine ombestemmer seg.

Hun grøsset ved tanken. Men skulle hun være helt ærlig, virket han nesten like skremmende som skurkene, med sammentrukne, mørke bryn over haukenesen og det skulende blikket. Noen kvinner syntes antagelig at slike markerte trekk i et ubarbert ansikt var pent, men hun syntes den høye skikkelsen og det dystre utseendet snarere var for sterkt. Det var bare de velformede leppene som antydet et snev av mykhet. Hun kjente en sitrende følelse langs ryggraden da det kilte i leppene ved tanken på den munnen mot sin egen.

Det var ikke hennes første kyss. En gang de lekte blindebukk, hadde en ung og amorøs gentleman gitt henne et smaskende kyss av lepper mot tenner. Ikke noe i nærheten av hva denne munnen føltes som, og ikke noe som fikk henne til å glemme hva hun holdt på med. Ikke et øyeblikk.

Når hun fikk tenkt seg om, var det galskap å kysse ham. Bare tanken var nok til å bli varm og kald om hverandre. Men der og da var det det eneste hun kom på som mulig avsporing. Buse inn der selv englene trår varsomt, ville sikkert faren hennes ha sagt om så ubetenksom oppførsel. Noe så skamfullt.

– La oss gå, da, sa hun kjekt. Hun hadde ikke noe ønske om å somle, for hun snakket sant da hun sa at det antagelig var letemannskaper ute. Folkene på borgen savnet kanskje hesten, eller kanskje ikke, siden alle brukte den titt og ofte, og ikke så lenge mrs Preston ikke hadde oppdaget hennes fravær.

Men nå måtte hun finne på en annen unnskyldning for å dra på markedet. De gikk videre ved siden av hverandre, og hun kikket på redningsmannen i øyekroken. Høy og slank raget han over henne. Mannen hadde våget livet for å beskytte henne, som en perfekt gentleman fra Høylandet. En fattig sådan, etter klærne å dømme. Ikke den typen mann hun burde kysse, uansett hvor godt det føltes.

Hun rødmet over å tenke så uanstendige tanker. Hun ba en stille bønn om at han ikke måtte legge merke til det.

– Hvor bor du? spurte han.

Stemmen hans fikk henne til å skvette skyldbetynget. – Carrick Castle. Lord Carrick er formynderen min.

Det gikk et drag av noe rasende over ansiktet hans. Eller kanskje det var skrekk. Hun var ikke sikker, for straks etter var ansiktet uttrykksløst.

– Har du noe å si på hvor jeg bor? spurte hun stivt.

– Det forundrer meg at Hans Nåde tillater at du rir av sted uten stallkar.

Det ville forundre lord Carrick også.

– Eller kysser fremmede, tilføyde han, og et øyeblikk syntes hun det glimtet skøyeraktig i de brune øynene. Eller provoserende, som blikket han sendte landeveisrøverne. Det forsvant for fort til at hun kunne være sikker, og på nytt var ansiktet hans uttrykksløst.

Hadde han virkelig så mye imot å kysse henne? Hun var sikker på at hun kunne merke at han pustet fortere mot huden hennes de få sekundene kontakten varte. – Jeg gjorde det bare for å distrahere dem så jeg kunne få tak i pistolen, sa hun, og ville gjøre det klart at hun ikke var så lettsindig.

– Jeg fraråder den fremgangsmåten for fremtiden, sa han tørt.

Uten tvil fordi hun var elendig til å kysse. Hun hadde virkelig ikke noe særlig erfaring. Hun ble varm i hele kroppen og rød i kinnene, og hun skulle ønske han skulle gå sin vei, slik at hun kunne føle seg pinlig berørt i enerom. – Jeg skal legge meg ditt råd på minnet.

Han sendte henne et misbilligende blikk.

Pokkers mann. Hvem trodde han at han var, som kunne dømme henne slik? Hun sendte ham et hovmodig blikk. – Jeg kan ikke skjønne at du har noe med det.

*

Det burde være noen som hadde noe med det, tenkte Niall dystert. Han kunne fortsatt ikke begripe at kvinnen ved siden av ham – en lady etter antrekket å dømme, og dertil en usedvanlig skjønn en – kunne ri alene etter landeveien. Greit, så hadde ikke brorens hustru, lady Selina, vært mindre dumdristig. Men hun kunne også ha blitt drept.

Og det kysset. Han følte seg fortsatt varm under skjortekragen og andre steder etter at hun hadde presset leppene sine mot hans. Å, han hadde mottatt bedre kyss fra mer erfarne damer, men ingen søtere. Og ingen som så umiddelbart hadde lammet hjernen hans så mye at han besvarte det med udelt begeistring.

Det var flaks at de kunne snu seg og stå ansikt til ansikt med de fordømte engelske skurkene etter at hun hadde presset den uskyldsrene kroppen sin mot hans, for han ville helst ikke slippe henne. Og så fikk han vite at hun var myndlingen til mannen han var på vei til for å bli ansatt. En kvinne så høyt hevet over ham at hun burde skamme seg over å bli sett i hans selskap, hvis hun hadde et snev av fornuft i skallen.

Jo før han sluttet å tenke på det kysset, desto bedre, hvis han ville unngå bråk. Han var heldig som hadde fått denne stillingen. Heldig som hadde funnet lønnet arbeid her i Høylandet.

Som en fjern slektning av Carrick og medlem av en klan som skyldte ham sin lojalitet, ble ansøkningen godtatt uten spørsmål. Noe som ikke var ensbetydende med at han ville beholde posten hvis Carrick ikke ble fornøyd.

Det var ille nok at Ian hadde bedt ham om å lete etter opplysninger om Tearny i all hemmelighet. Tearny var tidligere Carricks godsforvalter, og før Ian tok livet av ham, hadde han nesten drept Ians hustru. Og nå hadde han altså selv greid å rote seg borti sjefens myndling. Hvis han ikke var forsiktig, måtte han snart vende tilbake til Dunross med halen mellom bena uten noe håp om forfremmelse. Eller inntekt. Tilbake, og sette sin lit til at broren ga ham mat og husly.

Skuldrene ble stramme ved tanken.

Å, han hadde alltid gjort nytte for seg hos Ian og klanen, og påtatt seg enhver oppgave han ble tildelt, for det var hans plikt som bror av godsherren. Og han hadde likt å undervise ungene i klanen i det lille skolehuset i landsbyen Dunross. Men skulle han være helt ærlig, var det ikke særlig utfordrende. Og som Mollys far var rask til å påpeke da Niall ba henne med på en spasertur, hadde en mann uten inntekt eller eiendom knapt utsikter til å bli ektemann.

Det var litt av et slag mot stoltheten.

Selv om den formelle skolegangen hans ble avkortet på grunn av pengemangel etter farens død, hadde han rikelig med boklig lærdom. Det var på tide å sette hjernen i arbeid, for hans egen skyld og for klanens beste. Her på Carrick Castle håpet han å kunne tjene nok til at han kunne reise til Edinburgh og finne en advokat som var villig til å ansette ham.

Møtet med den unge ladyen var neppe noen gunstig start på karrieren. Ikke hvis hun fortalte Carrick om det kysset. Han ønsket nesten at han aldri hadde fått øye på jentungen. Nei, han likte ikke å tenke på hva som kunne ha skjedd henne hvis han ikke var kommet gående akkurat da.

Han skottet bort på henne og så ned på toppen av en svart hatt i samme fasong som herrenes flosshatt, men med et lite slør. Han kunne knapt tro hvor spinkel hun var. Det motet hun viste i møte med landeveisrøverne, fikk ham til å tro at hun var mye høyere, men i virkeligheten rakk hun ham bare til skulderen. Han var ikke helt sikker på hvordan hun fikk til å kysse ham.

Å, men han bidro selvfølgelig til at toskeskapen kunne gjennomføres. Og hvis han tenkte seg om, hadde han jo lagt armen rundt henne for å trekke henne nærmere. Instinkt og en naturlig refleks.

Pikebarnet var tross alt djevelsk tiltrekkende på en slags skøyeraktig måte.

Øynene var grønne som et moseteppe, og de skiftet til mystisk vinterskoggrønt, alt etter humøret. De øynene befant seg i et forheksende ansikt med myk hud omkranset av uregjerlige, rødbrune krøller.

Ingen ville nok si at hun var pen, men han ble fascinert. Hun minnet ham om tegninger av små alver i barnebøker. En hovmodig, liten alv, og en som kunne forvandle en til en padde hvis hun fant det for godt.

Og hun hadde konfrontert de skurkene uten å nøle. Det var usedvanlig og ga grunn til bekymring.

Mens de gikk der side ved side, prøvde han å unngå å legge merke til hvordan antrekket føyde seg etter de deilige, myke kurvene i den slanke skikkelsen. Kurver som hadde klistret seg til kroppen hans for bare noen minutter siden, en kropp som mer enn gjerne reagerte med vellyst.

Han ble varm. Han følte en trang til å la hendene gli over de kurvene og på nytt nyte smaken av den fyldige underleppen.

Nei. Dette var arbeidsgiverens myndling. Hun var en lady som skulle behandles ærbødig uansett hvor overraskende hun oppførte seg.

– Og hvor skal så du, mr Gilvry? spurte hun med den klare og myke røsten.

Han fikk en følelse av at hun ikke ville like svaret hans. – Carrick Castle. Jeg skal begynne å arbeide der.

– Ikke som mr McDougalls nye undersekretær, vel? sa hun med et slags hvin.

Han hadde rett. Hun likte det ikke i det hele tatt. – Jo.

– Jeg ville ha forventet en som var litt eldre. Mer …

Mer hva? Finere kledd? Han hadde på seg bekvemme klær for å reise først med båt og deretter ta seg frem til fots. Han kunne forestille seg den typen jålete gentlemen hun var vant til. – Jeg beklager hvis jeg skuffer.

Hun sendte ham et ubestemmelig, skrått blikk. Irritert antagelig, for han hadde ikke samme silkeglatte talemåter som broren sin. Selv sa han ting som de var.

Han sparket til en stein. For all del, når det gjaldt kvinnfolk, var ærlighet ikke det smarteste.

Tausheten vedvarte. Hun så forventningsfullt på ham, uten tvil i påvente av at han skulle si noe morsomt eller sjarmerende.

Det var ikke hans stil. Han følte seg alltid som en kløne når det gjaldt spøkefulle og kjappe svar. For mye teori og for lite praksis, pleide Logan, lillebroren, å si.

Den eneste gangen han hadde prøvd seg på noe sånt, var på skolen i Inverness da han forelsket seg hodestups i rektors datter. Hun ble skrekkslagen over at en ussel tredjesønn var frekk nok til å nærme seg. Han ville aldri oppleve noe så ydmykende igjen.

Kvinnen ved siden av ham så fortsatt på ham og ventet på at han skulle si noe.

– Det er en fin dag for en ridetur, sa han endelig.

– Bortsett fra røverne, sa hun, skakket på hodet og så rett på ham med et ertende smil.

Et smil han besvarte med et tilsvarende. – Og det faktum at hesten din ble halt.

– Og den kjølige nordavinden, tilføyde hun, og smilte bredere.

– Og veistøvet.

– Faktisk slett ingen god dag for en ridetur, avsluttet hun.

Han bukket lett. – Svar skyldig.

Hun humret, en deilig, myk lyd som fikk hjertet hans til å stanse, som for å lytte. Innvendig ristet han på hodet av noen merkelige fantasier. Det var så ulikt ham.

De rundet en sving og så borgen med sine tårn og skyteskår bli reflektert i vollgraven ved foten av murveggene. Pokker. Han hadde glemt hvor høye de tårnene faktisk var. Han håpet inderlig at han ikke måtte opp på dem for å utføre sine plikter.

– Carrick Castle, forkynte hun.

– Jeg ser det. Selvfølgelig så han borgen. Den var enorm. – Jeg har vært her før.

Hun sendte ham et kjapt blikk, og han la merke til at de mørke vippene hadde gylne tupper.

– Ikke etter at jeg kom i fjor vinter, sa hun. – Det ville jeg ha husket.

Hva mente hun nå med det? – Det er mer enn ett år siden jeg var her sist.

Hun stanset og snudde seg mot ham.

Da han stirret inn i de klare, grønne øynene omkranset av sotfargete vipper, strammet det seg i brystet på samme vonde måte som han hadde opplevd som guttunge, da han innså at han aldri ville bli som brødrene sine: Flott, som Drew, eller ubekymret, som Logan. Som den analytiske typen han var, så han seg for før han utsatte seg for fare. Han veide for og imot, og Logan fnyste når han sa noe om forsiktighet. Ian bare utnyttet hans kunnskaper når det passet ham.

Og nå ville han hva? Skjære ut en våget figur til den skjønne, unge damen her? Noe så hyklersk, eller hva?

– Jeg er takknemlig hvis du ikke sier noe til lord Carrick om det som skjedde, sa hun.

Om det kysset. Og et deilig kyss var det dessuten. Et han ikke ville ha noe imot å gjenta, hvis hun ikke hadde vært under hans arbeidsgivers omsorg. – Jeg ville vel ha vært en tosk om jeg snakket om det, eller hva?

Hun sendte ham et tomt blikk, før hun rødmet. Hun bet seg i den fyldige underleppen med perfekte, hvite tenner, og det var rett før han stønnet av lyst. Det var en uakseptabel reaksjon. Han la ansiktet i nøytrale folder.

– Jeg mente landeveisrøverne, forklarte hun.

Å, nå skjønte han fellen. Hun planla å gjøre ham delaktig i noe lureri. – Jeg skjønner, sa han, og kjente en uventet skuffelse.

Ansiktsuttrykket hans måtte visst ha røpet det, for hun skyndte seg å fortsette. – Du hadde rett. Jeg burde ikke ha dratt av sted uten en rideknekt. Det vil jeg naturligvis ikke gjøre igjen.

Det forklarte ikke hvorfor hun hadde gjort det. Hva fanden pønsket hun på? Drev hun med noe slags betenkelig svermeri? Det ville ikke forundre ham når det gjaldt et kvinnemenneske som kunne holde tre menn på avstand med en pistol. Dette var ikke den typen vann han likte å svømme i. Han begynte å riste på hodet.

Hun la hånden lett på armen hans. Det var som berøringen skar rett gjennom stoffet og traff huden. – Vær så snill.

På nytt stirret han inn i de grønne øynene, og han fikk en følelse av at det var mulig å drukne i dem. Han senket blikket til munnen hennes. Det strammet seg i underlivet av lyst til å kysse henne igjen.

– Lov meg, mr Gilvry, sa hun, og strammet grepet på ermet hans. – Vær så snill. Det var et feilgrep jeg ikke skal gjenta.

Berøringen brant, men det var det bønnfallende blikket som gjorde ham svak. Og så var det det kysset han ikke burde ha tillatt. Det var noe hun med letthet kunne ha snudd til en anklage, men det gjorde hun ikke. – Ja vel, sa han grettent. – Jeg skal ikke si noe, forutsatt at du holder ditt løfte. Pokker, han hørtes som en forstokket storebror. Eller en lærer. Noe han var, men ikke hennes, og det burde han være veldig takknemlig for.

– Og det er ingen grunn til å nevne at jeg var på vei til byen da vi møttes.

Han fnyste så vidt og nikket. Har man sagt a, får man si b, som det het. – Greit.

Ansiktet hennes lyste opp i et smil som tok pusten fra ham. – Tusen takk. For alt. Hun danset videre.

Pikebarnet var en heks. Det var ikke noe annet ord for en kvinne som så lett greide å snurre ham rundt lillefingeren. Han ville ikke la det skje igjen. Fremtiden hans her sto på spill.

Han fulgte etter henne under en steinbue med tennene til et gammelt fallgitter over hodet, og inn i borggården. Han så seg rundt. Borgen var ikke stor etter Edinburgh- eller Inverness-standard, men den hadde tjent sine eiere godt opp gjennom århundrene. Fra granittårnet var det utsikt til havnen og byen. En frittstående murvegg ga støtte til flere uthus som var kommet til underveis.

En stallgutt overtok tøylene til hesten.

– Forsiktig, sa hun over skulderen. – Hesten halter.

Guttungen tok seg til luggen. – Ja, mylady. Han så spørrende på Niall.

– Niall Gilvry, sa han.

– Du er ventet, sa gutten. – Du finner mr McDougall der inne. Han pekte med tommelen mot en av bygningene i motsatt ende av borggården, før han gikk sin vei og overlot til Niall å finne veien selv.

Niall snudde seg for å ta farvel med lady Jenna, men hun var allerede på vei opp trappen til hovedinngangen. Hun kostet ikke på seg et blikk over skulderen engang. Hun hadde fått ham til å avgi et løfte, og dermed eksisterte han ikke mer. Det var bra, det. Så hvorfor denne fortapte følelsen, når hun var det mest irriterende, uforsiktige og garantert mest manipulerende kvinnemennesket han noensinne hadde truffet?

Han forbannet seg selv for at han var en tosk, og gikk for å finne McDougall.

*

Han fikk tildelt et rom nederst i tårnet, og det var han hjertens takknemlig for, og selv om det ikke hadde noe vindu, var det like ved døren til gårdsplassen der kontoret hans lå. Det var lite han kunne gjøre for å komme i orden før bagasjen kom med vogn fra byen, så han ble glad da lord Carrick sendte beskjed om at han fikk innfinne seg. Han gikk opp trappen til sin nye arbeidsgivers arbeidsværelse, der han banket på en gammel, buet dør med jernbeslag.

– Kom inn.

Carrick, som var rundt femtifem, var fortsatt en mann i sin beste alder, med unntak av litt ekstra fett under haken og rundt magen. Fyren ga et behagelig og kameratslig inntrykk, til man så inn i de tinnfargete øynene. De hadde en styrke som kunne blottstille enhver svakhet hos motparten.

Niall møtte rolig blikket hans. – Lord Carrick ba meg komme.

Hans Nåde trakk sammen brynene. – Å, Gilvry. Niall, er det ikke så?

– Jo, sir. Niall passet på å legge ansiktet i nøytrale og ærbødige folder.

– Sett deg. Den eldre mannen lente seg fremover i stolen. – Jeg forstår det slik at du støtte på myndlingen min langs veien i dag?

Så mye for å holde det hemmelig. Han visste at det ikke ville nytte. – Ja, sir, det gjorde jeg.

– Og taklet dertil noe røverpakk. Jeg takker deg.

Hvordan visste han alt dette? – Veiene kan være farlige, sir, men lady Jenna sverget på at hun for fremtiden ikke vil dra av sted uten eskorte.

Hvorfor i all verden prøvde han å forsvare henne?

Carrick rettet seg opp med et interessert uttrykk i øynene. – Så det gjorde hun? Og hvordan fikk du henne til å love det?

Ved å avlegge sitt eget løfte, som åpenbart var forgjeves. Han krympet seg. – Jeg påpekte farene ved det hun gjorde.

Pokker, det lød selvgodt, selv om det var sant.

– Og jeg som tenkte at hun kunne ha hatt godt av å bli tvunget til å bli satt på andre tanker.

Nialls skuldre strammet seg ved tanken på at noen skulle legge sin hånd på pikebarnet. Han måtte konsentrere seg for ikke å knytte nevene.

– Er det slik du holder orden på elevene dine? fortsatte Carrick. – Ved å oppmuntre til fornuft?

– Delvis, mylord. Noen ganger tyr jeg til å fjerne privilegier.

Carrick lyste opp. – Interessant. Han trommet med fingrene på skrivebordet og fikk et tenksomt uttrykk i ansiktet, som om han overveide en vanskelig beslutning.

Niall ventet, tilsynelatende tålmodig.

Trommingen stanset, og Carrick foldet hendene. – Jeg må til London i viktige forretninger.

Nialls mot sank. Ville det si at han ikke hadde behov for ekstra hjelp? Han forholdt seg taus i påvente av at øksen skulle falle, og lurte på hva han skulle gjøre nå. Han kunne i hvert fall ikke dra tilbake til Dunross. Kanskje han kunne få arbeid i Edinburgh mens han lette etter en advokat som ville ta ham inn.

– Jeg trenger noen i mitt sted under fraværet. Du ser ut til å være rett mann for oppgaven.

Niall måpte. Carrick spøkte, uten tvil. – Mylord?

Carrick løftet hånden. – Lady Jenna. Hun trenger en bestemt hånd. Noen som kan holde oppsyn med henne.

– Jeg tror ikke …

– Min hustru er hos datteren vår, som ligger i barsel, så jeg har ingen andre jeg kan spørre.

Han svelget. – Jeg er ikke sikker på om jeg har de rette kvalifikasjonene til en slik oppgave, mylord. Lady Jenna er ingen skolepike.

Carrick slo ut med hendene. – Nei, det er hun ikke. Men som min nærmest tilgjengelige slektning, duger du så godt som noen. Det siste stakk. Det var det samme Ian hadde sagt angående lærerposten.

– Slektning er å overdrive, mylord.

– Så gjør du det fordi sjefen din forlanger det.

Og det var det. – Som mylord ønsker. Han krympet seg ved lyden av det tverre tonefallet, men han hadde en bestemt følelse av at lady Jenna ikke ville like det noe bedre enn han selv.

Carrick reiste seg og trakk i klokkestrengen. Straks etter dukket en tjener opp. – Hent lady Jenna, sa Carrick.

Tjeneren forsvant.

– Jeg gir deg rett i at det ikke er ideelt, sa Carrick, og satte blikket i Niall. – Men selskapsdamen hennes, mrs Preston, er like nyttig som en sløv kniv. Gilvry, hvis du greier å få vår lady Jenna til å gå med på noe som helst, har du min udelte beundring. Hun er en bestemt, ung dame, noe du kommer til å oppdage. Han trakk sammen brynene. – Og du kan ikke la meg i stikken, da kan broren din bare glemme å spørre neste gang han trenger plass til frakt på en av mine skuter.

Niall stivnet innvendig, men viste ikke at trusselen skremte. Carrick kjente ham egentlig ikke. Men Ian ville underskrive på at når han påtok seg en oppgave, sørget han for å fullføre den. Noe som delvis var grunnen til at han hadde vært skolelærer såpass lenge.

Døren gikk opp. – Fetter. Du ba meg komme?

Lady Jenna. Niall reiste seg og snudde seg mot henne. Hjertet hans stanset. Hun så enda mer overjordisk ut enn på veien. Eller var det solstrålene gjennom vinduet, som omskapte håret hennes til ildtunger, som tok pusten fra ham? Eller var det hvordan den smaragdgrønne kjolen fremhevet skikkelsen hennes? Eller var det rett og slett utilfredsstilt begjær? Å, avgjort ikke en tanke han burde ha i rollen som in loco parentis. Det ville virkelig være et tillitsbrudd.

Hun sperret opp øynene ved synet av ham. Hun svelget og så på lord Carrick, som dumpet ned på stolen igjen etter å ha reist seg halvt opp. – Unnskyld. Jeg visste ikke at det var noen her.

– Lady Jenna, sa Carrick hjertelig, for hjertelig. – Jeg vet at du var så heldig å treffe mr Gilvry langs veien i dag. Og det var flaks for deg, etter hva jeg forstår. Siden jeg må reise bort i forretninger, skal han fungere som din verge under mitt fravær. Du har å adlyde ham på samme måte som du adlyder meg.

– Hva? Hun stirret forbauset på Niall, før hun rettet blikket mot Carrick. – Hvordan kan dette være mulig?

Carrick rynket brynene. – Han er en slektning på min mors side. Det finnes ingen andre.

Hun ble lukket. Hun løftet haken og smilte iskaldt. – Jeg skjønner at du allerede har gjort deg uunnværlig, mr Gilvry. La meg gratulere.

Det lød som en kompliment, men han skjønte at det var en anklage. Hun gikk ut fra at han hadde brutt sitt løfte av ren selviskhet. Sa han noe, ville det bare gjøre ting verre, så han gjorde det eneste fornuftige og bøyde hodet beklagende. Men han gikk ikke glipp av det foraktelige blikket hun sendte ham.

Han var som luft for henne da hun snudde seg mot Carrick med et strålende smil. – Jeg ante ikke at du planla å reise bort, fetter.

Carrick hevet et øyebryn, som for å spørre hvorfor hun skulle ha kjennskap til hva slags planer han hadde. – Vil du sørge for at det blir dekket til mr Gilvry til middag, i og med at mrs Preston synes å være indisponert for tiden? Han skottet bort på Niall. – Familien spiser klokken fem. Det gir oss en anledning til å bli bedre kjent før jeg reiser. Det var alt, Jenna.

Hun følte seg tydelig avvist, men neide kort. – Som mylord vil. Men blikket hun sendte Niall før hun feide ut, lignet overhodet ikke de vennskapelige blikkene hun hadde gitt ham tidligere. Han kjente et savn da den myke, litt krydrete duften ble hengende igjen i luften. Sammensatt med skarpe kanter og kvinnelige undertoner, akkurat som henne.

Han ville ikke ha oppgaven som verge. Det var ikke det han hadde fått tilbud om. Han hadde håpet å få lære ting som ville gi ham selv og familien en solid fremtid, altså noe om forretningsdrift, og kanskje noe juridisk, ting som kunne spore ham til en bedre fremtid.

– Hvordan fikk du vite om møtet med lady Jenna? spurte han.

– En av tjenestejentene fra byen var på vei hjem da hun så at noen sloss, og hun slo alarm. Innen beskjeden nådde meg, sto dere to ved porten. Han nikket mot vinduet. – Jeg så dere komme.

Han kjente det stramme seg i nakken og så engstelig på sjefen. Hva mer hadde den jenta sett? Tydeligvis ikke kysset, for da ville neppe Carrick ha virket så rolig. Dét skulle han i hvert fall holde for seg selv, for begges skyld. – Hva skjer med posten som undersekretær? Trenger ikke mr McDougall mine tjenester?

Han var egentlig ansatt for å assistere McDougall, som var Carricks sekretær.

Carrick gned hendene sammen. – Jeg er sikker på at lady Jenna ikke er til stort hinder for dine øvrige oppgaver.

Niall var ikke like sikker på det, og det var tydelig at han var fanget i en felle. To oppdrag for prisen av ett, i tillegg til at han burde ha fått dobbelt betaling for å være barnepike for en viljesterk jentunge. Ryktene løy ikke. Carrick var kjent for å være en som sparte på skillingen der han kunne. Selv hadde han ikke noe annet valg enn å godta det han ble pålagt.

Carrick vinket ham ut. – Det var alt. Vi ses til middag.