Gail Ranstrom

Den sorte enken

Oversatt av Elizabeth Aga

Kjære leser!

Å skrive om Onsdagsklubbens regencyverden har vært svært interessant.

Det jeg har fått vite i løpet av mine undersøkelser, har både overrasket og rystet meg. Den glitrende, toneangivende sosietetens forbindelse med underverdenens sydende rottereir og Whitechapel byr på ubegrensede muligheter for min livlige fantasi – som synes å løpe løpsk til og med under de beste omstendigheter. Jeg har dessuten alltid vært besatt av likheten mellom rettferdighet og hevn. Når går det ene over til å bli det andre? Eller er det virkelig det som skjer? Det er spørsmål som jeg alltid vil søke å utforske i mine romaner.

Charles Hunters historie ga meg rikelig anledning til dette. Lesere som kan ha møtt Charles i tidligere bøker, vil kanskje ikke kjenne ham igjen som den målrettede, besluttsomme mannen i denne boken. I jakten på hevn blir han konfrontert med en annen, men vel så viktig erfaring. At hjertet ser mer enn øynene, og at tilgivelse kan være mer givende enn hevn. Men det er noe Charles må lære seg veldig raskt dersom han skal redde kvinnen han elsker.

Gail

Første kapittel

London, april 1822

Charles Hunter satt alltid med ryggen mot veggen for å unngå ubehagelige overraskelser – en taktikk han hadde lært av sin overordnede i Innenriksdepartementet, lord Wycliffe, og vertshuset The Black Dog var ikke et sted der en ville ønske å bli overrasket. Charles så at Wycliffe kom mot ham nå, og lurte på hvorfor han hadde arrangert dette møtet utenfor kontoret. Det strenge uttrykket i ansiktet hans lovet ikke godt.

Trøbbel, altså. Alvorlig trøbbel, og veldig hemmelig siden de ikke kunne snakke om det i Innenriksdepartementet. Han drakk en stor slurk av kruset sitt og gjorde tegn i retning av ølkruset som sto klart. Wycliffe løftet det straks opp.

– Hunter, sa han idet han satte seg.

Charles nikket. – Hva handler dette om?

– Det er hemmelig, Hunter. Jeg kan ikke pålegge deg denne utfordringen, som innebærer en viss risiko, men det ville være bra for karrieren din hvis du tok på deg oppdraget. Det kan muligens føre til at du får den jobben i Utenriksdepartementet som du har ønsket deg. Det var derfor jeg ville gi deg sjansen først.

– Utenriksdepartementet? Det var en fet, liten gulrot å dingle foran øynene hans. Han hadde ønsket å komme seg langt vekk fra England i flere måneder nå. Kanskje ville han bli litt mindre tungsindig hvis han kunne få et oppdrag utenfor landets grenser. Han hadde vært rastløs helt siden han ble skadet forrige vår, sint og en anelse likeglad. Det å være vitne til at hans beste venn ble skutt i hodet, kunne skape den slags reaksjoner hos en mann, var han blitt fortalt.

– Hva dreier det seg om?

Wycliffe sukket og så ned i ølen sin. – Lang historie. For det første, har du truffet den avdøde lady Caroline Betmans tidligere myndling, Georgiana Carson, for tiden kjent som mrs Gower Huffington?

Charles skjulte sin forbauselse og forbannet den lille knipen i magen da han hørte navnet. Kjente han henne? Pokker, han hadde akkurat tenkt å be om hennes hånd da vergen hennes informerte ham om at følelsene hans ikke var gjengjeldt. Men det var før hun giftet seg for første gang. Hun hadde vært så ung. Så vakker. Så tvetydig.

– Jeg har truffet henne, innrømmet han.

– Hva synes du om henne?

– Jeg har alltid ment at hun er fantastisk flott. Intelligent og selvbevisst, men tilbakeholden og …

Wycliffe nikket igjen, som for å bekrefte Charles’ oppfatning. – Uutgrunnelig?

Charles trakk på skuldrene. Han hadde holdt på å si løgnaktig, men kanskje det bare var hans egen erfaring. – Fjern, vil jeg si. Og en som ikke så lett viser følelser.

– Merkelig for en kvinne som har vært gift to ganger.

– Og blitt enke to ganger, og gjemmer seg på landet, etter det jeg har hørt.

– Så du visste det ikke? Wycliffe myste med øynene idet han satte seg tilbake i stolen. – Mrs Huffington har kommet tilbake til byen.

Han så ikke noen sammenheng. Hva hadde Georgiana Huffington, født Carson, med Wycliffes oppdrag å gjøre? Han gned seg på skulderen, som fremdeles verket etter den kulen som hadde truffet ham da vennen hans ble drept i oktober året før. – Ja vel, hun har kommet tilbake til byen, og …?

– Herregud, Hunter! Hvor har du vært? La meg få oppdatere deg. Wycliffe lente seg frem igjen og dempet stemmen som om han var redd for at noen skulle høre hva han sa. – Ryktene sier at hun drepte ektemennene sine.

Charles stirret ned i glasset og mintes sin besettelse av kvinnen sju år tidligere. Han var blitt trollbundet av de olivengrønne øynene – og antydningen til frodige kurver under de dydige ungpikeklærne. Hun hadde vært sjenert og yndig og var i besittelse av en lun humor som han syntes var sympatisk, men det hadde alltid vært noe mørkt og mystisk ved henne. – Hun virker ikke som hun er typen til det.

– Du, bedre enn noen annen, vet at utseendet kan bedra. Ærlig talt, du har vært vitne til noe som ville fått de privilegerte til å tape munn og mæle – med unntakelse av meg.

Ja, løgnaktigheten og tvetydigheten han hadde sett under et uskyldig utseende, overrasket ham ikke lenger. Han var en mann som hadde sett og opplevd det meste.

– Men jeg er glad for at hun virker tiltrekkende på deg. Det vil gjøre jobben din lettere.

En jobb som involverte mrs Huffington? Aldri. Charles lo og ristet på hodet. – Jeg har ferie. Må ordne opp i noen private saker.

– Kom igjen, Hunter. Jeg vet at du ikke tilbringer tiden med å leke med kurtisanene og danse med unge jenter som nettopp har kommet til byen for å presenteres for sosieteten. Ikke så lenge Dick Gibbons fremdeles er på frifot.

Gibbons. Den avskyelige, nederdrektige, loppebefengte drittsekken. Gibbons var den private saken som han aktet å avslutte før han tok på seg et nytt oppdrag. Han var villig til å vedde alt han eide på at Gibbons var den som hadde drept vennen hans og skutt ham selv i skulderen. – Jeg har noe privat jeg må ordne opp i, Wycliffe. Jeg er ikke interessert i å hjelpe deg med noen «uoffisielle» problemer for øyeblikket.

Wycliffe lente seg tilbake i stolen og så på ham med et trett uttrykk i ansiktet. – Sannheten er at du er nødt til å drepe Gibbons før han dreper deg, ikke sant? Jeg har opplevd alle slags typer, Hunter, men den sorten Gibbons tilhører, forstår jeg meg ikke på. Jeg kan ikke fatte hva den forbryterske naturen deres kan komme av.

– De har det i blodet, mumlet Charles. – De er som de er, og det er medfødt.

– Jeg har kjent bra menn som ikke har hatt noen bedre oppvekst. Du tror vel ikke for alvor på at noen er født onde, gjør du vel?

– Jo, det gjør jeg. Og jeg mener at hvis det fødes en Gibbons, gjør du verden en tjeneste ved å tilintetgjøre barnet før det kan formere seg.

Wycliffe lo en kort latter. – Og personlighet og oppvekstmiljø har ingen betydning? Er helt uvesentlig?

Charles trakk på skuldrene. – Jeg vil si at det har veldig lite å si.

Wycliffe reagerte med å heve et øyebryn. – Jeg skjønner at dette ikke er riktig tidspunkt for en filosofisk samtale.

Det var det så visst ikke. Charles brakte samtalen tilbake til det opprinnelige temaet. – Så hvis du tror at Huffington-kvinnen er skyldig i et eller annet, får du sette en annen på saken.

– Det er nettopp derfor jeg trenger din hjelp. Det er ikke offisielt, forstår du. Ikke ennå. Det er … delikat, og krever en som er sosialt oppegående og akseptert på alle nivåer i samfunnet, og som har en nennsom hånd.

– Er det ikke offisielt? Hvorfor stikker vi nesen i noe som ikke angår oss?

– Etter anmodning fra noen temmelig fremstående folk. Hennes tidligere ektemenns familier er mistenksomme med hensyn til dødsfallene. For tilfeldig, sier de. Altfor beleilig. For henne.

– Hun har tjent bra på begge dødsfallene. Og hennes siste ektemann, Gower Huffington, var ganske rik. Ingen nære slektninger, men han har en fjern nevø som hadde forventet å arve ham. Han mener at mrs Huffington overtalte hans onkel til å forandre testamentet og dermed snøt ham for det han hadde krav på.

Misfornøyde slektninger som var ute etter arven sin, var ikke grunn nok til å ta oppmerksomheten hans fra Dick Gibbons. Han ristet på hodet igjen. – Ikke interessert.

– Du har ikke hørt resten. Wycliffe drakk opp ølen sin og skjøv stolen tilbake. – Om henne og Adam Booth.

Charles kjente et knip i mageregionen da navnet til vennen hans ble nevnt. – Hva med Booth? Adam var blitt truffet av en kule som var ment for Charles, og Charles var blitt båret bort med en kule i skulderen. Dick Gibbons hadde siktet på Charles, ikke Adam. Vennen hans hadde bare kommet i veien. Og hva hadde noe av dette med mrs Huffington å gjøre?

– Han hadde gjort kur til mrs Huffington. Det går rykter om at de hadde undertegnet en avtale om giftermål den dagen han ble drept.

Charles husket at Booth hadde vist interesse for enken, men han hadde ikke innsett hvor alvorlig det var, for da ville han advart vennen mot henne.

Wycliffe benyttet overtaket. – Dessuten døde lady Caroline Betman, mrs Huffingtons tidligere verge, helt plutselig. Hennes død blir sett på som enda en fordel for mrs Huffington. Hvert av dødsfallene ble ansett som ulykkestilfeller, bortsett fra lady Carolines, som ble ansett for å være en naturlig død. Det er grunnen til at etterforskningen må holdes hemmelig. Det finnes ikke noen ny informasjon som gir grunnlag for en gjenåpning av etterforskningen. Det vil bli din jobb å skaffe den informasjonen.

Charles ble tvunget til å innrømme at mrs Huffington så ut til å være skyldig i et eller annet. Og han hadde hørt om mindre sannsynlige mordere. – Jeg kjente henne bare en kort stund for flere år siden, og har ingen anelse om hva hun kan eller ikke kan være i stand til å gjøre. Jeg kan faktisk ikke se noen som helst grunn til å påta meg dette oppdraget. Jeg trenger å finne Gibbons før han finner meg.

– Det er det jeg har prøvd å fortelle deg. Det er kanskje ikke Gibbons du ser etter?

Et øyeblikk … og bare et øyeblikk – trodde Charles at Wycliffe antydet … – Mrs Huffington?

Wycliffe slo ut med armene. – Hvorfor ikke? Hvis hun er skyldig i å ha drept ektemennene sine, så hvorfor ikke Adam Booth? Til og med hans far har oppsøkt kontoret for innenrikssaker. Du har alltid sagt at det ikke var likt Gibbons å bomme, og pistol var heller ikke det våpenet han foretrakk. Hva om det ikke var Gibbons som fyrte av det skuddet den kvelden?

– Hva slags motiv kunne hun ha? innvendte Charles. – Hun var ikke gift med Booth, så hun skulle ikke arve ham. Ville hun ikke ha ventet til etter bryllupet?

– Lady Caroline hadde forhandlet frem en symbolsk erstatning i tilfelle Booth ikke kom til å gifte seg med henne, uansett grunn. Uten tvil av frykt for at han skulle trekke seg,

*

– To ektemenn? Og begge er døde? spurte lady Sarah uten videre, og sperret opp de blåfiolette øynene.

Georgiana Huffington var fullt klar over at onsdagsklubbens bokklubb hadde kalt sammen til et hastemøte på grunn av henne. Ladyene var i all stillhet opptatt av å hjelpe kvinner som av en eller annen grunn befant seg i en vanskelig situasjon.

Hun nikket besluttsomt og kjente at rødmen steg opp i kinnene hennes. Sånn var det alltid – denne reaksjonen. Kanskje det skyldtes at hun bare var tjuetre år. Eller kanskje lurte de på hvordan det var mulig å ha så forferdelig uflaks. Hun kunne like gjerne fortelle dem det verste med en gang. – Og en forlovede, innrømmet hun med et sukk.

Grace Hawthorne bøyde seg frem og utbrøt: – Kjære deg! Det er virkelig … til å gråte av.

Lady Annica Auberville og lady Charity MacGregor, de andre to kvinnene som var til stede, nikket samtykkende.

– Er det derfor Gina har tatt deg med til oss? spurte lady Sarah og kikket bort på sin svigerinne, Eugenia Hunter.

– Hun sa at dere muligens kunne hjelpe meg.

Lady Annica satte sin tekopp ved siden av mrs Hawthornes og gransket Georgiana. – Jeg må innrømme at jeg ikke skjønner hvordan.

Hun trakk pusten dypt inn før hun var i stand til å si det hun hadde på hjertet. – Jeg har begynt å lure på om dødsfallene deres var helt naturlige.

Hun ventet protester, eller i det minste en slags benektelse. Men ladyene så bare på henne som om hun hadde sagt noe helt rimelig. En lang stund var den rytmiske tikkingen fra den høye, utskårne veggklokken i hjørnet den eneste lyden som hørtes i lady Sarahs elegante dagligstue.

Endelig nikket lady Sarah. – Vær trygg på at alt som blir avslørt i denne gruppen, er ytterst konfidensielt. Og vi forventer det samme av deg.

Hun sukket lettet og nikket ivrig. Det hun var i ferd med å si, var ille nok, men hun orket ikke tanken på at det skulle bli fortalt videre.

Kvinnene smilte, og lady Sarah bøyde hodet. – Kan du gi oss et kort sammendrag, mrs Huffington?

Georgiana kjente at magen knøt seg. – Jeg var sytten år da jeg giftet meg for første gang, bare tre måneder etter at jeg ble introdusert i sosieteten. Han het Arthur Allenby. Om kvelden den samme dagen vi hadde avgitt løftene våre, falt han ned trappen etter å ha feiret litt for mye.

– Fullbyrdelsen av ekteskapet? spurte lady Annica rett ut.

Kjære, søte Allenby. Han hadde sett sånn frem til å gå til sengs med henne, og så … – Nei. Han bare falt, vel, du vet. Mr Allenbys familie sendte tilbake medgiften, la til en betydelig kompensasjon og sendte meg tilbake til min tante Caroline med det samme. Jeg var en påminnelse om tragedien, sa de. Så, etter sørgetiden og et ekstra år, kom Gower Huffington. Vi giftet oss for to år siden. I desember. Vi dro til godset hans på landet for å feire hvetebrødsdagene våre. Denne gangen hadde det vært en fullbyrdelse. Han hadde vært ganske ivrig og rask – det var over før hun fikk anledning til å komme over smerten. Og en gang til, for sikkerhets skyld, hadde Gower sagt. Hun hadde håpet at hun ville komme til å like det bedre med tiden. – En eller to dager etter at vi kom, gikk han på en spasertur og kom ikke tilbake igjen. Innen skogvokteren fant ham dagen etter, var han død. Kronfogden sa at hjertet hans hadde stoppet.

Hun kikket bort på lady Annika og svarte før spørsmålet ble stilt: – Ekteskapet var fullbyrdet, ingen tvil om det. Mr Huffingtons eiendommer hadde ingen heftelser, og heller ikke hans formue. Han hadde ingen andre nære arvinger, og jeg ble sittende igjen med en ganske stor formue.

– Og du lurer på om disse ulykkelige hendelsene var helt naturlige? gjentok lady Sarah.

– Jeg synes det virker ganske merkelig at ingen av ekteskapene mine varte lenger enn en dag eller to. Det kunne være en tragisk tilfeldighet. Georgiana nølte. Den siste historien er kortere, og til og med enda mer tragisk. – I fjor høst, før tante Caroline og jeg forlot byen så raskt, var jeg forlovet med en annen mann. Han ble drept bare en dag etter å ha undertegnet kontraktene og før ekteskapet var blitt kunngjort.

Til og med Gina hevet brynene da hun hørte dette. – Hvem var det, Georgiana?

– Mr Booth. Mr Adam Booth.

– Jeg var i Argylerommene den kvelden! Jeg husker hva som skjedde – i gaten utenfor Argyle House.

Georgiana nikket. Hun kjente fremdeles ikke til detaljene omkring den hendelsen, bortsett fra at hun hadde blitt forsikret om at det ikke hadde noen ting med henne å gjøre. Men likevel …

– For mye til at det kan kalles en tilfeldighet, funderte lady Annica. – Har du noen spesiell grunn til å mistenke noe kriminelt, mrs Huffington, bortsett fra de upassende tidspunktene for dødsfallene?

– Jeg har gått gjennom alt sammen i hodet mitt utallige ganger. Jeg kjente ikke til noen som ville dem vondt, og kan heller ikke forestille meg at noen ville meg noe vondt. Det virker ganske enkelt helt urimelig og ulogisk alt sammen, og det er nok grunnen til at det tok meg så lang tid å innse hvor usannsynlig det er at det bare skulle skyldes tilfeldigheter.

Grace Hawthorne satte fra seg tekoppen. – Har det forekommet noen trusler mot deg personlig, mrs Huffington? Et brev eller en advarsel? Et besøk som ble avlyst, en uforklarlig ulykke eller andre merkelige ting?

– Ingenting. Jeg sverger, hver gang kom det uten forvarsel. I det ene øyeblikket var alt i orden, og i det neste …

– Katastrofe, avsluttet Gina for henne.

– Det mest problematiske var min forlovelse med mr Booth. Forlovelsen var ikke kunngjort, og han var død. Vi – tante Caroline og jeg – ble forsikret om at saken ikke hadde noe med forlovelsen vår å gjøre, men …

– Men?

– Fakta taler for seg. Og, for å si det rett ut, jeg vil nesten heller tro at det er noe eller noen som står bak disse tingene enn å tro at det er meg det hviler en forbannelse over. Jeg har hørt hvordan det hviskes om meg i sosieteten, at det bare er en galning som vil finne på å fri til meg nå. Og jeg har hørt at noen lurer på om det er jeg som fremskyndet mine ektemenns død.

– Har du lyst til å gifte deg igjen? spurte lady Sarah.

Georgiana grøsset. – Jeg har hatt mer enn nok av giftermål og begravelser, ellers takk. Ikke igjen. Aldri igjen. Ekteskap og menn var ikke noe for henne.

Lady Sarah rettet seg litt mer opp. – Det verste som kunne hende, er altså at vi ikke greier å komme til bunns i dette, og at ryktene fortsetter. Men hvis du ikke ønsker å gifte deg igjen, er ikke disse konsekvensene så alvorlige.

– Nei, korrigerte lady Annica. – Det verste som kan skje, er at vi rører i gryten og det på en eller annen måte begynner å koke og impliserer mrs Huffington, og at hun blir arrestert.

Arrestert? Hvis hun ble funnet skyldig, ville hun bli hengt. Våget hun å risikere det?

– Er det noe – hva som helst – som du ikke har fortalt oss, mrs Huffington?

Georgiana rørte urolig på seg i stolen. Burde hun nevne de små gjenstandene som nylig var blitt borte? Følelsen hun nå og da hadde av å bli iakttatt eller forfulgt? Eller at noe ikke var helt som det skulle? Nei. Hun trengte at disse kvinnene hjalp henne, ikke at de skulle tro at hun var forvirret eller gal. Clara, tjenestepiken hennes, hadde sagt at det bare var noe hun innbilte seg, noe som skyldtes omstendighetene rundt ektefellenes dødsfall. Til og med tante Caroline hadde sagt at hun så ting som ikke var der.

– Jeg kan ikke komme på noe av betydning. Helt sikkert. Ingenting.

– Var du veldig forelsket, kjære deg? spurte lady Charity.

– Forelsket? Jeg … Lady Caroline forsikret meg om at kjærlighet er noe som oppstår etter at ekteskapet er inngått. Hun gikk god for ektemennene mine og var like fortvilet over at de døde som jeg var – kanskje mer, til og med. Hun var veldig oppsatt på at jeg skulle gifte meg.

Gina fylte inn tomrommet for henne. – Lady Caroline døde like før jul.

– Da er du helt alene i verden, er du ikke? spurte mrs Hawthorne. – Noe så tragisk, med tanke på hvor ung du er.

Georgiana vinket avvergende med den ene hånden. – Jeg er bare opptatt av å renvaske mitt navn og rykte. Og hvis mine ektemenn ble myrdet, ønsker jeg å finne ut hvem som står bak det og oppnå rettferdighet for dem. Det er det minste jeg kan gjøre.

Lady Annica klappet i hendene. – Rettferdighet. Nettopp det vi står for, mrs Huffington – Georgiana, hvis du tillater? Vi er alle på fornavn her.

– Vi må be deg tenke nøye over det neste spørsmålet vårt, Georgiana, advarte lady Sarah. – Hvor tett ønsker du å bli involvert i etterforskningen?

– Veldig tett, sa hun. Hvis noen plukket ut de mennene hun giftet seg med for å avlive dem, ville hun vite hvorfor.

– Utmerket. Jeg skal gjøre alle forberedelser og sende deg beskjed om hvor og når vi skal møtes neste gang. Vær klar over at du kan bli tilkalt allerede i morgen, så hold deg klar.

*

Charles sto klar med hånden for å banke på søsterens dør, da den ble åpnet og han nesten snublet inn i gangen. Gudskjelov at han hadde kommet i tide.

– Charles! Gode gud, du skremte nesten vettet av oss.

Han kikket over skulderen til søsteren og så den vanlige vennegruppen hennes – lady Annica, Grace Hawthorne, lady Charity MacGregor, Eugenia og, ja, den beryktede enken fra Kent. Hans første kjærlighet, hans mest alvorlige avvisning og nå hans objekt for etterforskning.

Sarah fulgte blikket hans og smilte. – Charles, har du møtt mrs Huffington?

– Jeg tror jeg hadde den gleden for noen år siden, sa han og løftet hatten. – Kan du friske opp hukommelsen min? Han så hvordan fornærmelsen fikk mrs Huffington til å krympe seg.

Sarah gikk til siden for å slippe frem mrs Huffington. – Georgiana, må jeg få presentere min bedrøvelige, syndefulle bror, mr Charles Hunter? Charles, må jeg presentere mrs Georgiana Huffington?

Han tok seg tid til å granske de usedvanlige, grønne øynene hennes. Ikke smaragd. Ikke grågrønne eller sjøgrønne. Hennes var mer … olivengrønne. Han hadde ikke husket feil. Det hadde heller ikke hun gjort, noe som ble avslørt av den svake rødmen i kinnene. Ja, hun husket det ene, bemerkelsesverdige kysset, hun også. Men hun så så visst ikke ungpikeaktig sjenert ut. Nei, denne Georgiana var en kvinne med betydelig erfaring nå. En som han ikke ville ha noen betenkeligheter med å forføre.

– Er Kent hjemstedet ditt? spurte han for å bryte stillheten.

– Det var det før jeg inngikk ekteskap … ene mine. Og det er det igjen nå.

Ganske interessant, måten hun inkluderte ektemennene sine i en gruppe på. Det var kanskje perverst, men han lurte på om han skulle kondolere eller gratulere henne.

Før han rakk å si noe, dyttet hun et forvillet mørkblondt hårstrå inn i den lille hatten og fortsatte litt heseblesende. – Jeg har kommet til byen for å møte min tantes agent og regnskapsfører for å ordne opp i ting som har med godset hennes å gjøre.

Han merket seg et raskt glimt av smerte i øynene hennes, som forsvant like fort som det hadde kommet – ekte sorg over tanten, altså, men nesten ingenting for ektemennene. Og Adam Booth? Hva hadde hun følt for ham? – Jeg beklager dine tap av ektemenn, mrs Huffington.

Øynene gnistret med ett og han skjønte at hun hadde oppfattet den veloverveide sarkasmen.

Han ble oppmerksom på at de andre ladyene i rommet betraktet dem med interesse, og at han fremdeles holdt den varme, delikate hånden hennes i sin. Han slapp den og ga henne sitt mest fandenivoldske smil idet han bukket og tok et skritt til siden for å slippe dem frem. En ganske bra start. Han var blitt presentert for henne på nytt av sin søster, så det var ikke særlig sannsynlig at mrs Huffington skulle få mistanke om den egentlige grunnen til at han skulle vise henne noen spesiell interesse igjen.

Han var imidlertid blitt overrasket over det plutselige sinnet som hadde dukket opp i ham da han husket det kysset – et kyss som var så bemerkelsesverdig at han hadde vært på nippet til å fri. Et kyss som han fremdeles husket sju år senere. Et kyss, som det viste seg, ikke hadde vært annet enn falskt.