Sophia James bor i Auckland på New Zeland sammen med sin kunstnerektemann og deres tre barn. Hun tilbringer formiddagene med å undervise voksne innvandrere i engelsk og ettermiddagene med å skrive. Hun har eksamen i engelsk og historie fra Auckland University, og tror at kjærligheten til forfatterskapet oppsto da hun sammen med sin tvillingsøster leste Georgette Heyer hjemme hos mormoren deres.

Annie Burrows har diktet opp historier for sin egen fornøyelses skyld helt siden hun begynte på skolen. Kjærligheten til bøker førte til en eksamen i engelsk litteratur. Hun vil fortsatt at heltinnene i historiene hennes skal ha på seg vakre, brusende kjoler og beseire alle vanskeligheter de støter på. Men da hun giftet seg, oppdaget Annie at helten er den viktigste ingrediensen i den resepten som kreves for å leve lykkelig i alle sine dager.

Marguerite Kaye er født i Skottland. Hun utdannet seg til jurist, men praktiserte aldri yrket, hun valgte i stedet en karriere innen IT, samtidig som hun studerte og tok en mastereksamen i historie. Noen tiår etter at hun hadde vunnet en poesikonkurranse som barn, bestemte hun seg for å virkeliggjøre drømmen om å skrive. Hun sendte inn sin første historiske roman til Harlequin Mills & Boon, den ble antatt, og siden har hun fortsatt å skrive.

Sophia James

Et ball på slottet

Oversatt av Judith S. Nilsen

Første kapittel

«Over alt og til alle tider har julen vært en tid for mirakler

og overraskelser …»

Blackhaven Castle, Essex, England

19. desember, 1812

Lady Seraphina Moreton kom til Blackhaven Castle under det verste uværet som hadde rammet Essex i manns minne. Hagl så store som golfballer hadde slått mot vogntaket, og snøen langs den svingete landeveien var dyp.

– Ikke et varsel, ikke et varsel, hvisket hun stadig til seg selv idet vognen ristet voldsomt og stanset. Foran henne ruvet slottet med høye murer. Et enkelt lys ble holdt av en skikkelse som sto på den store, overbygde verandaen.

Blackhaven. Stedet passet til navnet. Det var bortgjemt og avvisende. Seraphina trakk pusten. Ingen måtte se at hun var kritisk. Hun måtte smile og være munter. Var det ikke det mrs Jennings i byrået hadde prentet inn i henne? «Ingen sure miner i dette yrket, miss. Kunden har alltid rett, og tiggere kan ikke velge og vrake.»

Tiggere som henne! Panikken bak den omhyggelige fasaden hennes var bare så vidt skjult. Hun hadde lyst til å rømme fra dette stedet, over den frosne marken og bort fra en verden som ble stadig mer uforståelig.

I stedet ventet hun til døren ble åpnet, løftet kanten på fløyelskappen og gikk ut i mørket. Tjeneren med lampen gjorde tegn til at hun måtte gå forsiktig på en sti av is da hun fulgte ham inn i huset.

*

Trey Linton Stanford, den sjette hertugen av Blackhaven, sto foran vinduene i biblioteket. Han snudde seg idet kvinnen kom inn, fulgt av tjeneren hans, Elliot. Han hadde sett henne stige ut av vognen. Håret hennes hadde samme farge som de skinnende englevingene på glassmaleriene i familiekapellet. Han håpet virkelig at hun ikke var vakker, ikke var ung og ikke var en av de guvernantene som klistret på seg et evig falskt smil.

Men da hun kom nærmere og lyse, blå øyne møtte hans, skjønte han at han kom til å bli sørgelig skuffet på alle tre punktene. Han bannet taust.

– Velkommen til Essex. Han kunne høre kulden i sin egen stemme, men gjorde ingenting for å forandre tonen. Seks guvernanter på tre år, og denne så ut til å være den mest forsagte av dem alle. Sønnene hans ville ta knekken på henne i løpet av en dag. – Jeg er Blackhaven.

– Jeg takker for tilbudet om en stilling her, mylord. Jeg heter miss Sarah Moorland og kommer fra London. Hun neide, og stemmen røpet en fin bakgrunn da hun fortsatte. – Jeg skal selvfølgelig gjøre mitt beste for å være den typen lærer du ønsker for barna dine, sir, siden denne stillingen kom på et meget heldig tidspunkt for meg.

Trey måtte nesten smile av det. Nesten. Han kunne se desperasjonen i øynene hennes. – Du har altså erfaring som guvernante?

Rødmen i kinnene hennes fortalte ham at det hadde hun ikke, men hun forsøkte å grave frem noe. – Jeg har ofte passet barna til venner av meg, mylord, og jeg har likt det.

– Jaså.

Ordet ble fulgt av stillhet, selv om hun fikk en rynke i pannen da han kom inn i lyset fra lampen på skrivebordet. Pokker, han glemte stadig utseendet sitt når han møtte fremmede.

– Jeg ble skadet i Corona under Moore, og jeg beklager den eventuelle redselen et slikt utseende kan fremkalle. Dette var forklaringen han ga til alle som så på ham på den måten hun gjorde. Ordene kom ut av munnen hans som et dikt han kunne utenat.

– Å, det er ikke utseendet ditt som får meg til å rynke pannen, mylord. Min bror ble drept i Rueda under det samme felttoget, og en slik skade minner meg om ham. Du var heldig som i det minste kom hjem igjen.

En overraskelse. Det var sjelden han opplevde det nå for tiden. Det var også en ny opplevelse å bli kalt heldig. For første gang på lenge lo han. Lyden lød rusten.

– Du sa at denne stillingen dukket opp på et heldig tidspunkt. Hvorfor?

– Min far døde nylig, og min eneste gjenlevende bror fant ut at han ikke hadde plass til meg i huset sitt.

– Ekteskap var ikke noen mulighet altså?

Hun rødmet dypt, og øynene ble fulle av frykt. Trey fant ut at dette ikke var rett tidspunkt å gå videre med dette emnet, og gikk over til noe helt annet.

– Guttene mine er ni, sju og fem år. De trenger stram kontroll og god disiplin. De står opp klokken seks og legger seg klokken åtte. Hvis du kan lære dem noe om litteratur, matematikk og naturfag, vil jeg bli godt fornøyd.

Det usikre nikket hennes fortalte ham at slike emner sannsynligvis var et like stort mysterium for henne som de var for sønnene hans, men slik situasjonen var, hadde han ikke råd til å være kritisk. Det meste han kunne be om, var noen som kunne holde øye med kaoset. Eton burde sørge for resten. – Rommet ditt ligger i samme etasje som barnas, men de har en nattbarnepike også. Frokosten blir servert i salongen i første etasje klokken sju, og skoletimene er mellom ni og seks. Du vil ha fri i helgene, bortsett fra lørdag morgen. Hvis du ønsker en tur til den nærmeste landsbyen, trenger du bare si fra. Har du noen spørsmål?

Han betraktet henne mens hun tenkte over reglene, og ble forbauset da hun nikket. Ingen av de andre guvernantene som var blitt intervjuet hadde noensinne spurt ham om noe mer.

– Drar du ofte til London, sir?

– Aldri.

Han trodde hun ville bli ergerlig, men i stedet ble hun lettet, og da hun dro kappen sammen foran, la han merke til at fingerneglene hennes var korte.

Benet hans verket etter at han hadde stått så lenge, og han lengtet etter å sette seg. Kulden skar seg inn i kroppen. Det eneste han ønsket, var litt fred og ro og en stiv konjakk, men hun så ikke ut som om hun var ferdig.

– Jeg lurer også på om du vil gi meg tillatelse til å ha med en liten hund, mylord? Hun har ingen andre steder å gjøre av seg, skjønner du, og …

– Hvor liten?

Kappen gled til side, og det rødbrune hodet til en blandingshund dukket frem fra fløyelen.

– Det virker som om det allerede er en hund her, miss Moorland.

– Jeg vet det, og jeg beklager det, sir. Uttrykket hennes var engstelig og øynene bedende da hun så på ham. – Men jeg lover at hun er den stilleste hunden i hele verden, og hun elsker barn.

– Et dydsmønster, altså. Den turbulente tilstanden i huset hans ble stadig mer turbulent. Miss Moorlands hender skalv, men bortsett fra å kaste det lille dyret ut i kulden, var det lite annet han kunne gjøre. Herregud, med det fryktsomme blikket så hunden like vettskremt ut som eierinnen. Den eneste hunden han noensinne hadde hatt, var farens mastiff, og den hadde vært både gretten og farlig.

Han likte ikke hunder. Han likte ikke overraskelser. Han likte ikke påtvunget selskap eller løfter om enda mer kaos.

Nykommeren var imidlertid ikke helt ferdig. – Er det noen mulighet for en godbit fra kjøkkenet til Melusine, sir? Jeg vet det er sent, men hun er sulten, og det har vært en svært lang reise.

To ting slo Trey da hun ba om dette, og begge tingene interesserte ham. Hun var like sulten som hunden, men ba ikke om noe til seg selv, og hun kjente de mørke legendene fra huset Lusignan.

Melusine. Drakeprinsessen. En vakker kvinne om dagen, og en slange om natten. Vakker og hemmelighetsfull. Det samme kunne sies om miss Sarah Moorland.

– Dere vil begge få mat om et øyeblikk, og i morgen vil du bare få lette oppgaver mens du kommer til hektene igjen etter reisen.

Herregud, hva hadde fått ham til å si det – oppstoppernesen eller smilehullene i kinnene hver gang han viste litt vennlighet? Håret hennes skinte som gull. Noen av nålene hadde løsnet slik at hårlokker falt helt ned til midjen. Han lurte på hva hans kone ville ha ment om henne, men skjøv tanken bort. Catherine Stanford hadde vært en kvinne som sjelden tenkte på andre. Måten hun døde på, var som et speilbilde av egoismen hennes da hun levde.

Hun hadde pådratt seg lungebetennelse i en kjole som hadde passet bedre i et horehus i London. Hun hadde vært i et selskap og red hjem i mørket etterpå sammen med en adelsmann fra nabolaget. Trey kom til Blackhaven tre dager senere, krigsskadet og syk av uværene som de britiske skipene hadde møtt i Biscaya-bukta. Det venstre kinnet hans var rødt, hudløst og betent.

Han ville kanskje ha irettesatt henne for slik upassende oppførsel hvis hun hadde overlevd uken som fulgte. Men det gjorde hun ikke, og ryktene om utroskapen hennes surret til og med rundt i kapellet under begravelsen. Nabojarlen hadde sittet utrøstelig på fremste benk.

Dagen før helligtrekongersaften, ikke noe mindre. Etter det hadde han alltid hatet julehøytiden.

*

Seraphina snudde seg bort fra ham og prøvde å ta seg sammen. Ikke gråt, sa hun til seg selv. Alle menn hater tårer, og denne er nok ikke noe unntak. Men hun var trett og sulten og redd, og tapperheten hun hadde vist under hele reisen fra London, begynte raskt å forsvinne. Melusines varme kropp skalv, sannsynligvis på grunn av altfor lite mat og altfor lang reise. Hvis hunden hennes skulle komme til å kaste opp på det kostbare Aubusson-teppet under bena hennes, ville de bli kastet ut begge to. Tanken fikk henne til å svelge mens hertugen betraktet henne oppmerksomt.

Han var vakker, selv om arret tvers over kinnet gjorde utseendet hans litt truende. Det hadde nok ikke vært noe lite sår, og heller ingen lett rekonvalesens. Konen hans døde i julen for tre år siden, hadde kvinnen i byrået innprentet i henne, så denne tiden på året inneholdt nok vonde minner.

Han hadde imidlertid ikke bedt henne forsvinne, selv om hun hadde med seg en hund, og han hadde også lovet dem begge middag. Hun svelget på nytt og kjente at litt av håpet kom tilbake. Han reiste ikke til London i det hele tatt, og dette stedet var så isolert som mulig. Kanskje hun ville være trygg her en liten stund til hun klarte å tenke ut en bedre plan og rett og slett rømme fra England.

Nei. Hun greide ikke tenke på det før hun hadde fått spist noe, for svimmelheten var tilbake.

Døren hadde gått opp, og tre små barn kikket inn. Øynene deres var like mørke som farens.

Seraphina grep etter sofaryggen for å støtte seg, men fingrene føltes så rare, og hun falt nedover og nedover og nedover. Rommet snurret rundt mens hun falt.

Trey grep tak i henne. Han skulte da han oppdaget at hun knapt veide mer enn den eldste sønnen hans. Den slitte fløyelen i kappen hennes omhyllet ham, og hunden hennes hadde hoppet i sikkerhet i siste øyeblikk og satt pesende i et hjørne av biblioteket med redde øyne. Halen hadde en underlig bøy.

– En hund? Gareth, den yngste sønnen hans, løp bort og satte seg ned foran den. Han strakte frem hånden forsiktig mens broren David kastet en mengde puter ned av sofaen for å lage en seng til denne uventede gjesten. Terence, den mellomste sønnen, gjorde ikke noe annet enn å stå der og stirre, og den velkjente mangelen på reaksjon fikk hjertet til å synke i brystet på Trey.

Miss Moorland begynte å komme til seg selv igjen. Kinnene hennes var bleke, og det lå en tynn hinne av svette på huden over overleppen. Hun virket yngre og mer sårbar enn hun hadde gjort da hun var våken. De mørke øyenvippene sto i kontrast til håret. Da Trey løsnet båndene på kappen for at hun skulle få mer luft, så han at den hvite kjolen hun hadde på seg, var minst to nummer for stor. Bitene i det puslespillet som utgjorde miss Moorland, passet liksom ikke sammen, for læret i støvlene var fint og godt tilpasset – like fint som stemmen hennes og den ene perlen hun hadde i et sølvkjede rundt halsen.

– Besvimte jeg? spurte hun forferdet da hun prøvde å sette seg opp.

– Jeg ville ha blitt liggende en stund hvis jeg var deg.

Hun overhørte ham. – Melusine?

– Sitter i hjørnet og ser omtrent like redd ut som du gjør. Sønnen min tar seg av henne.

– Takk. Pulsen i håndleddet hennes hamret vilt, og Trey tenkte at hun kanskje kom til å besvime igjen. Han la hånden hennes ned og reiste seg.

– Gareth, ta hunden bort til miss Moorland, er du snill. Løft den opp. Damen har forsikret meg om at den er svært snill.

Den yngste sønnen hans dro det lille dyret mot seg etter halsbåndet. Han gjorde sitt beste for å løfte den opp, men akkurat idet han skulle til å få den opp i armene sine, hoppet det lille vesenet rett ut av dem og bort på det runde bordet ved siden av sofaen, slik at både det og grandonkel Tobias’ antikke urne med de snirklete porselenhåndtakene og de malte landskapsbildene veltet.

Med et brak fløy tusenvis av biter rundt i rommet, noe som fikk hunden til ganske enkelt å trekke seg inn i seg selv og tisse utover hele teppet. Det ble helt stille i biblioteket.

Så begynte Terence å le, en lyd Trey ikke hadde hørt fra ham på tre lange år. Den var så fremmed at han ikke kunne fatte hva han hørte. Hunden, som forsto at et av menneskene i rommet ikke kom til å drepe den, våget seg straks bort til den mellomste sønnen og ventet tålmodig på å bli løftet forsiktig opp.

Et mirakel.

Et under.

Svaret på bønnene hans.

Selv om miss Sarah Moorland, som nylig var kommet fra London og nå satt og måpte på den burgunderfargete sjeselongen, så ut som om hun kom til å kaste opp.

Andre kapittel

Er hun en jule-fe, pappa? Er det derfor hun kunne reparere Terrys stemme?

Den minste gutten sto foran henne. Mørke øyne betraktet henne vaktsomt. Den eldste gutten kom bort til ham.

– Har hun tatt hunden med som en gave til oss? Stemmen hans var farget av den typen håp som bare barn kan ha. Til og med han som holdt Melusine så ut til å være interessert i svaret hennes, men fortryllelsen ble brutt da hertugen av Blackhaven fikk dem til å flytte seg litt lengre unna.

– Dette er den nye guvernanten deres, Miss Moorland, og hunden hennes, Melusine.

– Hvor gammel er den? Fingeren som pekte på valpen hennes, var skitten. Det var et stort og ustelt kutt i huden ved tommelen. Seraphina satte seg opp. Hun følte seg klarere og ikke så svimmel som tidligere, selv om hun fortsatt var kvalm.

– Et år. Hun ble født sent i november, og jeg fant henne i sengen min første juledag.

– Hvem plasserte henne der?

Hun hadde aldri helt skjønt hvordan Melusine hadde endt sovende i rommet hennes med et flekkete bånd festet under haken. Det kunne i alle fall ikke være faren eller broren hennes som hadde plassert henne der, og moren hennes var død for lenge siden.

– Noen som skjønte at jeg trengte henne, tror jeg, svarte hun bare. Hun hadde en mistanke om at det måtte være kokka på Moreton gods, for kvinnen hadde alltid vært en trofast tjener.

Blackhaven gransket henne nøye. Han målte og veide henne som menneske. Etter en slik start var Seraphina redd for at hun ville bli kastet på hodet ut før kvelden var omme. Det mørke, stivfrosne landskapet i Essex var totalt fremmed. Hvis så skulle skje, hadde alt sammen vært fånyttes, denne flukten, denne tåpelige reisen ut på landet med redselen i hælene og friheten foran seg. Den virket som om den våte flekken på teppet ble større foran øynene hennes.

Hun hadde mislyktes. Totalt.

– Kom du ned gjennom pipen? Den eldste gutten så på henne som om hun kunne komme til å forsvinne, og da Seraphina så på den flekkete, hvite kjolen sin, forsto hun hvordan en slik tanke kunne dukke opp. Den delen av henne som fant en historie i alt, dukket opp på nytt og overrasket henne, for det var lenge siden hun hadde opplevd gleden ved å fantasere, og hun kunne ikke forstå hvordan et slikt trekk kunne våkne til live midt i et av hennes livs verste øyeblikk.

– Nei, for jeg ville selvfølgelig ha vært mye skitnere hvis jeg hadde gjort det. Ekte feer kan gjøre seg så bittesmå at kjolene deres ikke ville ha fått en eneste flekk, for alle vet at feer kan fly svært presist med vingene sine. Trey Stanford så bort, men ikke før hun rakk å se det svinnende håpet om at hun skulle lære sønnene hans naturfag, stå skrevet i ansiktet hans. Men hun kunne ikke bry seg om det. Fantasi hadde også en plass i hodene til små gutter.

– Miss Moorland skal bli her til dere drar til Eton etter jul, og jeg venter at dere oppfører dere pent.

Lord Stanford lød som om han hadde fått nok. Han var en mann som bare beskjeftiget seg med fakta og fornuft, og da en gammel kvinne dukket opp i døren, ba han henne ta barna med til rommene deres selv om de protesterte. Da døren lukket seg, ble det helt stille.

Melusine hadde fulgt interessert etter guttene. Seraphina håpet at hunden ville være trygg, men tenkte det var uklokt å si noe under disse omstendighetene. Omsider åpnet hertugen munnen.

– Sønnen min, Terence, har vært stum siden moren hans døde. Jeg tror en latter var en god begynnelse.

Denne betroelsen gjorde Seraphina målløs.

– Jeg har ikke tenkt på kjæledyr, skjønner du, men det virker som om hunden din har brutt gjennom lukketheten hans. Barna mine har opplevd et stort tap, og de har reagert helt ulikt på det.

Tonen hans fikk henne til å tenke at han også hadde lidd et stort tap. Han var en mann som nå strevde med å samle restene av livet sitt. Hun forsto godt hvor vanskelig det var. De frynsete restene av hennes eget liv var revet i filler.

Trey Stanford var høy, mye høyere enn hun først hadde trodd. Hun trakk inn den lette duften av krydder som fylte luften mellom dem. Det ga henne en følelse av trygghet. Biblioteket hans var fylt til randen av bøker, og et piano sto i den ene enden av rommet. Tangentene var slitte og velbrukte. Spilte han? Han virket ikke som en mann som tilbrakte mye av tiden innendørs. Kroppen hans hadde en hardhet som viste at den ble mye brukt. Hun så raskt bort da hun oppdaget at han betraktet henne.

Biter av porselen under støvlene hennes brakte henne tilbake til virkeligheten. Ville hun bli trukket i lønn for at en kostbar gjenstand var blitt ødelagt, og burde hun tilby seg å rydde opp i kaoset?

Reglene hadde forandret seg rundt henne, og hun skjente på seg selv for at hun ikke hadde lagt bedre merke til hierarkiet blant tjenerne i farens hus. En guvernantes plass var utvilsomt strengt definert i et slik fornemt hjem som dette. Det var enda et problem som måtte overvinnes. Hun hadde ikke forutsett det uhyrlige eller innviklete ved den forandrete situasjonen da hun bestemte seg for stillingen. Nå lurte hun på om hun burde ha satt kursen mot Londons havn i stedet, og hoppet om bord på det første skipet ved utgående tidevann.

En tralle full av mat dukket opp. Duften av kylling og kaffe og nybakt brød ga henne vann i munnen.

– Nå kan jeg overta, mrs Thomas.

Tjenestepikens øyne møtte hennes. De var fylt av nysgjerrighet og oppmerksomhet, og hun hadde en anelse av et smil om munnen før hun neide kort og snudde seg mot døren. En annen, yngre tjenestepike kom for å feie opp bitene av den knuste urnen og tørke opp den uheldige dammen. Hun utførte oppgaven på et øyeblikk og fulgte etter den eldre kvinnen ut.

Lord Blackhaven pekte mot bordet. – Vi kan snakke sammen etter at du har forsynt deg, miss Moorland. Hunden din vil få mat på kjøkkenet.

Seraphina var lettet over at Melusine skulle få et måltid, og fylte tallerkenen sin med så mye mat som hun mente var høflig, før hun satte seg igjen.

– Hva het din bror? spurte han.

– Andrew.

– Andrew Moorland? Hvilket regiment tjente han i?

– Det attende Light Dragoons, sir. Herregud, hun fikk bare be om at ikke hertugen også hadde tjenestegjort der, ellers ville lureriet hennes bli avslørt.

Da han trakk på skuldrene og lente seg bakover i stolen, slappet hun av. I et annet liv ville hun kanskje ha spurt om hvilket regiment han hadde vært i, og hvordan forholdene på den pyreneiske halvøy hadde vært den gangen, bare for å få vite litt mer om stedet der hennes kjære bror hadde falt. Men det livet hadde hun for lengst mistet, og en guvernante hadde ingen rett til å spørre om slikt. Så hun tidde. Hun merket at han gransket henne nøye.

– Har vi møtt hverandre før? Du virker … litt kjent.

Hun rødmet igjen. Hun husket ham selvfølgelig, for hun hadde sett ham en gang for over sju år siden, før han ble skadet og da hans hustru Catherine hadde erobret de finere kretser med skjønnheten sin. Seraphina hadde vært tretten og sjenert da han hindret den lunefulle hesten hennes i å løpe tvers over en nylig anlagt hage bortenfor the Row i Hyde Park. Den gangen hadde hun tenkt at han var akkurat som prinsene i eventyrbøkene, vakker, snill, modig og vidunderlig.

Han husket nok ikke henne. Det var moren hennes han eventuelt ville huske. Elizabeth Moreton. En rival til hans hustru. Enhver mann som så henne, ble fortryllet av skjønnheten og godheten hennes, bortsett fra hennes egen ektemann, Seth Moreton.

Men hun ville ikke tenke på det nå, her i et rom fullt av bøker og musikk og med duft av krydder, her i et slott langt fra London og menns farlige sjalusi. Hun tok en slurk limonade.

– Det er sikkert mange som ser ut som meg, sir.

Hun hadde en følelse av at han ville si noe mer, men han tidde. Klokken i den ene enden av rommet tikket høyt i stillheten, og langt borte i huset kunne lyden av et gråtende barn høres. Hun så hvordan han la hodet på skakke for å lytte helt til lyden stanset.

En påpasselig far. I dette lyset var arret på kinnet hans bredt og rødt – et brannsår, kanskje, eller et sår som var blitt betent. Hun våget ikke spørre ham om det.

– Fortalte byrået at du er nummer seks i en lang rekke med guvernanter?

– Det gjorde de, sir.

– Og fortalte de deg grunnen til at mange reiste uten varsel?

– Nei. Seraphina ristet på hodet. Kvinnen i byrået hadde svart uløste problemer da hun spurte, og hadde gjort det klart at hun ikke ville si noe mer.

– Det virker som om det spøker i slottet. Fornuften sier at den slags ikke er mulig, men straks en slik idé er sådd … Hun så det oppgitte uttrykket i ansiktet hans, en mann som snakket om det overnaturlige uten å tro på det, men hun kunne ikke la være å si noe.

– Jeg har alltid vært interessert i det oversanselige, mylord, og det er mye i livet som ikke bare kan bortforklares.

– Slik som?

– Seks guvernanter, kanskje?

Øyenbrynene hans hevet seg urovekkende, og hun likte kløften i haken hans. – Hunden din er selvsagt oppkalt etter Fantomdamen i familien Lusignan.

– Jeg er forbauset over at du kjenner til dette, sir. Vanligvis må jeg forklare forbindelsen.

– Melusine, en av tre søstre som var forbannet med en skjult skavank. Han så rett på henne. – Jeg tror jeg skjønner det hemmelige karaktertrekket til hunden din allerede, miss Moorland.

– Og hva er det, mylord?

Svaret hans var raskt og kontant. – Kaos.

*

Latteren hennes var som musikk, myk og ekte, samtidig som ansiktet lyste opp av glede. Hvor hadde han sett henne før? Hvordan hadde han kjent henne? Trey tenkte bakover gjennom årene, men klarte ikke plassere henne. Moorland? Han kunne ikke huske navnet. Han ville selvsagt spørre seg for, men han hadde ikke noe ønske om å dra tilbake til trengselen i byen.

Catherine hadde halt ham med til London mange ganger, og det hadde alltid vært likedan. Hun hadde elsket det, og han hadde avskydd det. Han lurte på hvordan han hadde kunnet være dum nok til å be en slik kvinne gifte seg med ham. Riktignok hadde hun gitt ham arvinger til Blackhaven-formuen og titlene, men lite annet av glede eller trøst – en kvinne med et utseende som skjulte en natur som var egoistisk og kald.

Han hadde sverget på å holde seg langt unna vakre kvinner siden den gangen, og likevel var det en her nå, en som satt og lo i biblioteket hans. Den skitne, hvite kjolen hennes var flere nummer for stor, og hun trodde på spøkelser.

Sarah Moorland hadde hatt ringer på fingrene inntil nylig, noe de hvite stripene på langfingeren og lillefingeren viste. Nå dro begge hendene i stoffet i skjørtet. Nerver, antok han. Hver eneste fingernegl var nedbitt.

Det var de små detaljene som røpet en person, tenkte han, noe han hadde lært da han var etterretningsoffiser hos Wellesley. Av og til ønsket han at den ikke var der, denne mistroen til den menneskelige natur som isolerte ham fra den slags samtaler som andre likte.

– Det virker som om du kjenner klassikerne godt, miss Moorland. Hva fikk deg til å bli guvernante?

– Nødvendighet, sir. Ansiktet hennes viste at svaret var sant.

– Hvor bor din bror?

Hun nølte en anelse før hun svarte Oxford.

– Min søster holder til der omkring. En gang i tiden kjente jeg området godt.

De blå øynene ble fylt av bekymring, og hun rødmet igjen slik hun gjorde hver gang hun ga ham personlige opplysninger.

Plutselig husket han: Lady Elizabeth Moreton!

Det var kvinnen hun minnet ham om; hårfargen og øynene var nøyaktig de samme. Men det var mer måten hun så på ham på, med hevet hake.

Sarah Moorlands mor? Moreton og Moorland. Anderley Moreton, en ung mann som ble skutt gjennom hodet under fremstøtet ledet av general Stewart ved Rueda, da attende Light Dragoons hadde omringet landsbyen etter mørkets frembrudd. Broren hennes? Andrew? Herregud, alt passet bortsett fra en ting.

Hvorfor var Moretons datter her som guvernante uten penger og særlig mye annet når hun tydeligvis var en høytstående lady?

Nødvendighet, hadde hun sagt. Han løftet glasset og svelget restene av konjakken idet husholdersken kom inn og sa at den nye guvernantens soverom var klart, og at hun skulle vise henne veien.

*

Rommet som Seraphina ble ført inn i, var vakkert, stort og luftig med høye vinduer med utsikt mot åsene. Synet minnet henne litt om Moreton gods, Moreton-familiens landsted.

Husholdersken fortsatte å virre omkring. Hun ristet på puter og plukket opp usynlige rusk fra det rene, bonete gulvet. Da kvinnen snudde seg mot henne, var det nysgjerrighet i de mørkebrune øynene hennes.

– Hvis du ønsker noe mer, må du bare spørre, miss Moorland.

– Takk, mrs Thomas, det skal jeg. Dette så ut til å berolige kvinnen, men da hun kom bort til døren, stanset hun med et bestemt uttrykk i ansiktet.

– Guttene har fantasi, miss, livlig fantasi som brakte dem i konflikt med de andre guvernantene fordi de ikke skjønte den slags. Men jeg tror du kan se ting rundt deg klart, noe de andre ikke gjorde. I det minste håper jeg det.

Med de ordene forsvant hun, og Seraphina stirret etter henne. Hele dagen hadde vært full av følelser, og dette var like forvirrende som resten.

Hun hadde sovet i et hjørne av en bygning den siste natten i London, bortgjemt under et takutstikk og livredd for at noen skulle finne henne. Nå var hun her i et rom som var mer enn tilfredsstillende for en tjener.

Hun satte seg på sengen. Det iskalde regnet slo mot vinduene som om det aldri ville stanse. Alt her var en varm påminnelse om hvordan livet hennes hadde vært før …

Nei!

Den eneste måten hun hadde overlevd de siste ukene på, var ved ikke å tenke. Hun ristet på hodet, men tankene vendte på nytt tilbake til de grufulle siste dagene i London.

Lord Ralph Bonnington, jarlen av Cresswell. Til og med navnet skremte henne. Faren hennes hadde sørget for at de fikk være alene i stuen i huset i London, uten å bry seg om sikkerheten hennes. Den digre, rødmussete mannen med skallet hode og stikkende øyne hadde fortalt henne nøyaktig hva han ville ha ut av denne uventede muligheten. Hun hadde bitt ham i leppen da han gikk løs på henne og krevde mye mer enn hun var villig til å gi. Hendene hans rev i stykker livet på den beste kjolen hennes i et forsøk på å få en smakebit av det som faren hennes hadde tilbudt for å redde Moreton gods. Synet av huden hennes hadde gjort jarlen helt vill, og han hadde tvunget henne ned på sofaen og lagt seg oppå henne med hånden over munnen hennes for å kvele all lyd.

Hun hadde fått tak i den tunge metallmuggen da hun kjempet imot, og hadde slått ham hardt i det skallete hodet. Deretter hadde det vært lett bare å åpne vinduet og flykte.

Faren hennes, Seth Moreton, jarlen av Banbury, hadde skutt seg neste kveld. Hun hadde sett det i avisene da hun vandret rundt i Londons bakgater og prøvde å bestemme seg for hva hun skulle gjøre. Mrs Whittles Byrå for Blivende Guvernanter hadde løst problemet.

Seraphina la seg ned og kjente varme tårer renne fra øynene. – Mamma, hvisket hun lavt. – Mamma, jeg trenger deg.

*

Trey satt i biblioteket og lyttet til husets lyder: greinen på almetreet som skrapte mot veggen; en glo som freste i peisen. Kraftig regn kom inn fra vest. Han antok at det fikk Crouch-elven til å svulme opp på sin vei mot havet.

I gangen utenfor biblioteket nynnet en tjener lavt på en julesang. Trey gikk bort til pianoet, la hendene på tangentene og begynte å spille annen musikk for å stenge julemelodiene ute.

En gang i tiden hadde han elsket julen. Tanken overrasket ham, men Catherine hadde ment at høytiden var en plage fordi den medførte så mye strev, og dermed var den stort sett blitt oversett. Han var sikker på at lady Moreton var den slags kvinne som ville gå løs på denne høytiden med stor energi: julepuddingen, pynten, veldedighetsvisittene og det store bordet fullt av mat, og med hele familien samlet.

Han reiste seg, gikk bort til vinduet og så ut på snøen som lå dyp rundt huset mens regnet drev på skrå mot lyset fra biblioteket. Terence hadde gjort et sprang fra de tauses land, og guvernanten hans hadde opphevet år med aristokrati gjennom et mystisk sprang inn i en forbløffende ufrihet. Han løftet usikkert fingeren mot skyggen av seg selv i vinduet. Han burde sende henne tilbake til London i morgen. Alt hemmelighetskremmeriet rundt henne var besværlig og uønsket, men det var noe som stanset ham.

Hun var Elizabeth Moretons datter, og gjenferdet hennes ville ikke la ham ganske enkelt kaste henne ut i vinterkulden. Dessuten var det noe ved den nye guvernanten som virket forlokkende. Han bannet lavt og snudde seg for å finne den beste flasken med konjakk han eide.