NORA ROBERTS

En kvinnes smak

OVERSATT AV

Kari Lyngstad.

Lesernes kommentarer om Nora Roberts:

«Jeg elsker bøkene dine. Du gjør personene så troverdige og opplevelsene deres så interessante … Jeg elsker når du skriver en serie bøker, for når man begynner å bli glad i en familie (i en bok), er det trist når historien tar slutt.»

H. Davis, New Hampshire

«Altfor mange forfattere som går over til større romaner glemmer sine trofaste beundrere. Det har ikke Nora Roberts gjort, og jeg setter pris på den omtanken. Ingen når opp til hennes nivå når det gjelder å skrive romantikk med en skikkelig dose spenning som øker underholdningsverdien. Takk Nora Roberts for alle stunder med glede og lykke.»

E. B. Dulitz og D. Dulitz, Louisiana

«Jeg skal opereres igjen. Da jeg fikk øye på boken din, tenkte jeg å spare den til jeg ble liggende i sykesengen … jeg ville være sterk. Akk! Vi lover, men vi er så svake. Jeg ville bare sjekke hva boken handlet om. Jeg leste den ut i går kveld … Nora, du er best … Jeg elsker dine bøker.»

C.A. Telesco, New York

«Jeg ser virkelig frem til å lese dine bøker … Takk enda en gang for at du deler ditt store talent når det gjelder å beskrive personer og å føre handlingen fremover med meg. Du skiller deg ut fra alle dine konkurrenter.»

Marcia E. Roan, Indiana

Til Marianne Shock, for oppmuntrende og uvurderlig hjelp helt på tampen.

KAPITTEL 1

Hun het Summer. Det var et navn som fikk en til å tenke på roseblader, heftige og brå stormer og lange, hvileløse netter. Det frambrakte også bilder av solvarme enger og en ettermiddagslur i skyggen. Det kledde henne.

Da hun reiste seg, med hendene ned langs siden, kroppen i helspenn og årvåkne øyne, var det ikke en lyd å høre. Ingen, absolutt ingen tok blikket fra henne. Hun kunne bevege seg sakte, men ikke en sjel ville risikere å gå glipp av den minste bevegelse. All oppmerksomhet, all konsentrasjon var rettet mot denne ene, slanke skikkelsen. Romantiske strofer av Chopin fløt gjennom rommet. Lyset falt skrått inn og skar gjennom det pent oppsatte håret hennes – fyldig og kastanjebrunt med islett av gylne striper. To smaragddobber blunket fra øreflippene.

Huden hadde en lett rødme som framhevet allerede markerte kinnbein og den type elegant beinstruktur som bare kunne være medfødt. Spenning og intens konsentrasjon gjorde de gylne feltene i de grønnbrune øynene enda dypere. Den samme spenningen og konsentrasjonen fikk de myke leppene til å forme seg til en trutmunn.

Hun var kledd i hvitt, helt enkelt hvitt, men hun var like uimotståelig som en sommerfugl i full skrud. Hun ville ikke si noe, likevel bøyde alle de tilstedeværende seg framover, som for å fange opp den minste lyd.

Det var varmt i rommet, duftene var eksotiske, atmosfæren mettet av forventning.

Summer kunne like godt ha vært alene med tanke på oppmerksomheten hun viet menneskene rundt seg. Hun hadde bare ett mål for øyet. Perfeksjon. Hun hadde aldri slått seg til tåls med noe mindre.

Uendelig forsiktig la hun den siste diamantformen og den pressede angelikaroten oppå Savarin-kaken for å fullføre mesterverket hun hadde skapt. Timene hun hadde brukt på forberedelser og baking av den gedigne, kunstferdige kaken, var glemt, det samme var heten, de ømme musklene, de verkende armene. Siste hånd på verket, åpenbaringen av en Summer Lyndon-kreasjon, var av ytterste viktighet. Ja, det skulle smake perfekt, dufte perfekt, og kakespaden skulle gli perfekt gjennom. Men så det ikke perfekt ut, kunne det være det samme med alt det andre.

Med en kunstners konsentrasjon i ferd med å avslutte sitt mesterverk, løftet hun penselen for å gi frukten og mandlene et lett, delikat slør av aprikosglasur.

Fremdeles var det ingen som sa noe.

Uten å be om assistanse – det ville hun aldri ha nedlatt seg til – begynte Summer å fylle midten av kaken med den fyldige kremen, hvis oppskrift hun voktet med omhu.

Stø på hånden og med hevet hode tok Summer et skritt tilbake for å studere verket kritisk en siste gang. Dette var den optimale testen, for blikket hennes var mer nådeløst enn noen andres når det gjaldt hennes eget arbeid. Hun la armene i kors. Ansiktet var uttrykksløst. I det enorme kjøkkenet ville en nål som falt ned på gulvflisene, ha virket som et pistolskudd.

Det kom en svak krusning over leppene hennes, og øynene glitret. Vellykket. Summer løftet den ene armen og gestikulerte overdrevent. – Kjør den vekk, beordret hun.

Da to medhjelpere begynte å trille praktverket ut, brøt applausen løs.

Summer tok imot applausen og visste at den var velfortjent. Det var en tid for beskjedenhet, det visste hun, men hun visste også at det ikke var på sin plass med tanke på hennes Savarin. Den var praktfull, for å si det mildt. Det var også noe praktfullt den italienske hertugen hadde ønsket til sin datters forlovelsesfest, og praktfullhet var det han hadde betalt for. Summer hadde bare levert varene.

– Mademoiselle. Foulfont, franskmannen hvis spesialitet var skalldyr, la hendene på Summers skuldrer. Øynene var store og blanke av takknemlighet. – Incroyable. Entusiastisk kysset han henne på begge kinnene, mens de tykke, kyndige fingrene hans klemte huden hennes som om den var en nyhevet brøddeig. Summers ansikt sprakk opp i det første smilet på mange timer.

– Merci. Noen hadde åpnet en flaske vin. Summer tok to glass og rakte det ene til den franske kokken. – For neste gang vi jobber sammen, mon ami.

Hun tømte vinen i én slurk, tok av seg kokkeluen og forsvant ut av kjøkkenet. I den enorme spisesalen med marmorgulv og overdådige lysekroner ble hennes Savarin nå servert og beundret. Hennes siste tanke før hun gikk, var at det var noen andre som måtte rydde og vaske etter henne, gudskjelov.

To timer senere hadde hun fått av seg skoene og satt med lukkede øyne. En bok med et spennende mordmysterium hvilte i fanget hennes mens flyet kruste over Atlanteren. Hun var på vei hjem. Hun hadde tilbrakt nesten tre hele dager i Milano, utelukkende for å lage den ene kaken. Det var ingen uvant opplevelse for henne. Summer hadde bakt Charlotte Malakoff i Madrid, flambert Crêpes Fourées i Aten og formet Ile Flottante i Istanbul. Fikk hun dekket reiseutgiftene i tillegg til et klekkelig honorar, kunne Summer Lyndon lage en dessert som ville leve i folks minne lenge etter at den siste biten, dråpen eller smulen var fortært.

Har visp, reiser gjerne, tenkte hun matt og smilte vekk en gjesp.

Hun så på seg selv som en spesialist, ikke ulik en dyktig kirurg. Hun hadde sannelig studert, lært av mer erfarne og hatt like lang praksistid som mange respekterte medlemmer av legestanden. Fem år etter at hun oppfylte de strenge kravene til å bli en cordon bleu-kokk i Paris, byen hvor matlaging er en egen kunstart, hadde Summer opparbeidet seg et rykte som like temperamentsfull som enhver kunstner, for å være en vandrende datamaskin når det gjaldt å huske oppskrifter, og for å ha en engels hender.

Summer halvdøste i setet på første klasse og prøvde å bli kvitt en ubendig lyst på et stykke pepperonipizza.

Hun visste at flyturen gikk fortere hvis hun leste eller sov seg gjennom den. Hun bestemte seg for å gjøre begge deler og begynte med en liten lur. Summer var en dame som satte nesten like stor pris på søvn som på oppskriften på sjokolademousse.

Når hun kom tilbake til Philadelphia, hadde hun i beste fall en hektisk timeplan. Det var guvernørens veldedighetsbankett, det var årsmøtet i Gourmetforbundet, demonstrasjonen hun hadde gått med på for en TV-kanal … og så det møtet, tenkte hun døsig.

Hva var det den lyse damestemmen hadde sagt i telefonen? funderte Summer på. Drake – nei, Blake – Cocharan. Blake Cocharan III i hotellkjeden Cocharan. Utmerkede hoteller, tenkte Summer, uten noen ekte interesse. Hun hadde bodd på en rekke av dem i flere verdenshjørner. Mr. Cocharan III hadde et tilbud til henne.

Summer antok at han gjerne ville skape noen spesielle desserter utelukkende for sin hotellkjede, noe man kunne forbinde med Cocharan-navnet. Hun var ikke fremmed for tanken – forutsatt at omstendighetene var de riktige. Og honoraret. Hun måtte selvsagt gå grundig inn i hele Cocharan-bedriften før hun gikk med på å stille evner og navn til disposisjon. Hvis noen av hotellene deres hadde dårlig kvalitet …

Med en gjesp bestemte Summer seg for å tenke på det senere – etter at hun hadde møtt Blake Cocharan III, tenkte hun med et søvnig smil. Fyldig, tynnhåret, sikkert gretten. Italienske sko, sveitsisk klokke, franske skjorter og tysk bil – men han ville utvilsomt betrakte seg selv som usvikelig amerikansk. Bildet hun dannet seg, ble værende i hodet hennes en stund, men da det begynte å kjede henne, gjespet hun igjen – så sukket hun da tanken på pizza invaderte henne på nytt. Summer la setet enda lenger ned og bestemte seg for å sove.

*

Blake Cocharan III satt i det plysjtrukne baksetet på den sølvgrå limousinen og gikk nøye gjennom rapporten vedrørende det nyeste Cocharan House som skulle bygges i St. Croix. Han var en mann som kunne sanke sammen et virvar av detaljer og anordne dem perfekt og systematisk. Kaos var simpelthen en form for orden som ventet på å bli nøstet opp med logikk. Blake var en svært logisk anlagt mann. Punkt A førte uomtvistelig til punkt B, og derfra videre til C. Samme hvor forvirrende labyrinten måtte være, med tålmodighet og logikk fant man fram.

På grunn av sitt talent for å gjøre nettopp det, hadde Blake i en alder av trettifem så å si fullstendig kontroll over Cocharan-imperiet. Han hadde arvet formuen, og således tenkte han sjelden på den. Men han hadde gjort seg fortjent til sin posisjon, og visste å verdsette den. Kvalitet var blitt en tradisjon for Cocharan-navnet. Bare det beste var godt nok for ethvert Cocharan House, fra lintøyet på sengene til mørtelen i murpussen.

Rapporten hans om Summer Lyndon sa ham at hun var den beste.

Han la St. Croix-bunken til side og tok opp enda en mappe fra stresskofferten ved føttene sine. Summer Lyndon, tenkte han og åpnet mappen.

Tjueåtte år, utdannet ved Sorbonne, sertifisert cordon bleu-kokk. Faren, Rothschild Lyndon, var et respektert medlem av det britiske parlamentet. Moren, Monique Dubois Lyndon, var en tidligere fransk filmstjerne. Foreldrene hadde vært skilt i all vennskapelighet i tjuetre år. Summer Lyndon hadde tilbrakt de første årene med å pendle mellom London og Paris, før moren hadde giftet seg med en amerikansk programvaremagnat med base i Philadelphia. Summer hadde da returnert til Paris for å fullføre utdannelsen og hadde for tiden en leilighet både der og i Philadelphia. Moren hadde siden giftet seg en tredje gang, med en papirfabrikkeier denne gangen, og faren var separert fra sin andre kone, en framgangsrik skrankeadvokat.

Alle Blakes undersøkelser hadde resultert i det samme grunnleggende svaret. Summer Lyndon var den beste dessertkokken på begge sider av Atlanteren. Hun var også en superb all round-kokk med en instinktiv sans for kvalitet, anlegg for kreativitet og med evne til å improvisere i krisetilfeller. På den andre siden hadde hun rykte på seg for å være kommanderende, hissig og nådeløst frittalende. Disse egenskapene hadde imidlertid ikke skremt verken statsledere, aristokratiet eller kjendiser.

Vel kunne hun insistere på at det skulle spilles Chopin på kjøkkenet når hun laget mat, eller nekte kategorisk å jobbe dersom lyssettingen ikke passet henne, men moussen hennes alene var nok til å få store, sterke karer til å trygle om å få innfri hennes minste ønske.

Blake var ikke typen til å trygle om noe som helst – men han ville gjerne knytte Summer Lyndon til seg. Ikke et øyeblikk var han i tvil om at han kunne overtale henne til nøyaktig det han hadde i tankene.

En kvinne helt utenom det vanlige, tenkte han og hadde respekt for det. Han hadde ingen tålmodighet med svake sjeler eller dumskaller – særlig ikke om de jobbet for ham. Ikke mange kvinner hadde nådd den posisjonen eller bygd seg opp et slikt omdømme som Summer Lyndon hadde. Kvinner kunne godt være kokker, men det var som regel menn som var kjøkkensjefer.

Han så for seg at hun var lubben, siden hun måtte smake på sine egne kreasjoner. Sterke hender, tenkte han. Huden var sikkert litt gusten etter mye tid innendørs. Han var overbevist om at hun var likefram og hadde et kompromissløst syn på hva som var spiselig og hvorfor. Strukturert, logisk og kultivert – kanskje litt enkel, siden hun viet livet til mat og ikke mote. Blake så for seg at de kom til å gå svært godt overens. Med en kikk på klokken registrerte Blake fornøyd at han var helt presis til møtet.

Limousinen stanset ved fortauskanten. – Jeg blir ikke lenger enn en time, sa Blake til sjåføren da han gikk ut.

– Ja vel, sir. Sjåføren så på klokken. Når mr. Cocharan sa en time, var det til å stole på.

Blake så opp mot fjerde etasje mens han nærmet seg den velholdte, eldre bygningen. Vinduene sto åpne, la han merke til. Varm vårluft strømmet inn, mens musikk – en melodi han ikke helt fikk tak i på grunn av trafikken – strømmet ut. Da Blake gikk inn, oppdaget han at den eneste heisen var i ustand. Han gikk opp de fire etasjene.

Da Blake hadde banket på, ble døren åpnet av en liten dame med et nydelig ansikt, kledd i T-skjorte og trange, svarte jeans. Hushjelpen på vei ut til en fridag? undret Blake. Hun så ikke sterk nok ut til å skure gulv. Og skulle hun ut, gikk hun i så fall uten sko.

Blikket hans ble uunngåelig trukket tilbake til ansiktet hennes. Klassisk, nakent og unektelig sensuelt. Bare munnen var nok til å få i gang blodomløpet hos menn. Blake undertrykte det han betraktet som en automatisk seksuell tiltrekning.

– Blake Cocharan. Jeg skal møte ms. Lyndon.

Summer hevet et øyenbryn – et tegn på forbauselse. Så kom en krusning over leppene hennes – et tegn på tilfredshet.

Han var alt annet enn fyldig, registrerte hun. Sterk og slank – noe som sikkert skyldtes tennis eller svømming. Han var tydeligvis en mann som foretrakk den slags aktiviteter framfor forretningslunsjer. Tynnhåret var han heller ikke. Håret var tykt og mørkt. Det hadde naturlig fall og framhevet et kjølig, sensuelt ansikt. Høye kinnbein og fast hakeparti med en liten kløft. Svarte øyenbryn dannet en fin ramme for de klare, blå øynene. Munnen var vakkert formet. Nesen var helt rett. Summer hadde kanskje hatt rett når det gjaldt den ytre staffasjen, italienske sko og så videre – men når det gjaldt resten, måtte hun innrømme at hun hadde tatt skammelig feil.

– Vær så god, kom inn, mr. Cocharan. Summer gikk til side og svingte opp døren. – Det var omtenksomt av deg å gå med på å holde møtet her. Bare sett deg. Jeg holder dessverre på med noe ute på kjøkkenet. Hun smilte og forsvant.

Blake åpnet munnen – han var ikke vant til å bli avfeid av tjenere – men lukket den igjen. Han hadde nok tid til å være tolerant. Da han satte fra seg stresskofferten, så han seg rundt i stuen. Det var lampeskjermer med frynser, en sofa i blå fløyel og et bord i kirsebærtre med utskjæringer. Aubusson-tepper i toner av blått og grått lå spredt ut over gulvet. En Ming-vase.

Rommet hadde ikke noe system. Det var en salig blanding av europeiske epoker og stilarter som aldri burde ha passet til hverandre, men det forekom ham umiddelbart tiltalende. Han så at et lite avlastningsbord lengst borte i kroken var dekket av et sammensurium av maskinskrevne ark og håndskrevne notater. Lydene nede fra gaten smøg seg inn gjennom vinduet. Chopin fløt ut fra stereoen.

Mens han sto slik og så seg rundt, ble han seg bevisst at det ikke befant seg andre i leiligheten enn han selv og damen som hadde lukket opp for ham. Summer Lyndon? Fascinert av tanken og av duftene som kom fra kjøkkenet gikk han over stuegulvet.

Seks terteskjell lå på rekke og rad. Ett etter ett fylte Summer dem med en fyldig, hvit krem. Da Blake så på ansiktet hennes, merket han konsentrasjonen og et alvor og en intensitet man kunne forbinde med en hjernekirurg. Det burde ha moret ham. Men Chopin-tonene fra høyttalerne og de slanke fingrene som danderte kremen, fascinerte ham.

Hun dyppet en gaffel i en panne og dryppet det han antok var flytende karamell over kremen. Det rant fristende nedover sidene og stivnet. Han tvilte på at det var mulig for et menneske ikke å ha lyst på en smakebit. Hun så opp.

– Vil du ha kaffe? Hun smilte, og furen av konsentrasjon mellom øyenbrynene hennes forsvant.

Blake så på dessertplaten og lurte på hvordan det var mulig at hun hadde vepsetalje. – Ja, gjerne.

– Den er varm, sa hun og løftet platen. – Forsyn deg selv. Jeg må bort til naboen med disse. Hun var forbi ham og borte ved døren før hun snudde seg. – Det er noen kjeks i krukken, hvis du vil ha. Jeg er straks tilbake.

Hun gikk og tok terteskjellene med seg. Med et skuldertrekk så han seg rundt på kjøkkenet, som lignet en slagmark. Summer Lyndon var sikkert en dyktig kokk, men hun var tydeligvis ikke ryddig av seg. Men hvis duften av de terteskjellene var en indikasjon …

Han begynte å lete i skapene etter en kopp før han ga etter for fristelsen. Der sto han i Saville Row-dressen sin og lot en finger gli langs kanten på bollen hvor kremen hadde vært. Han slikket den ren. Med et sukk lukket han øynene. Fyldig, tykk og veldig fransk.

Han hadde spist på de mest eksklusive restauranter, i noen av de mest velstående hjem, i mange land over hele verden, men han kunne helt oppriktig ikke si at han noensinne hadde smakt noe bedre. Ved å spesialisere seg på kaker og desserter hadde Summer Lyndon gjort et klokt valg, konkluderte han. Synd at det var noen andre som skulle ha de terteskjellene. Blake fortsatte å lete etter en kopp og oppdaget en keramikkrukke formet som en panda.

Vanligvis ville det ikke ha interessert ham. Han var ikke utpreget glad i søtsaker. Men smaken av kremen lå igjen på tungen. Hva slags kjeks laget en dame som skapte det fineste innen haute cuisine? Blake tok av lokket, tok opp en kjeks og stirret forundret på den.

Ingen amerikaner kunne ta feil av denne. En klassiker? undret han. En tradisjon? En Oreo-kjeks. Blake fortsatte å stirre på den svarte kjeksen med det hvite fyllet. Han snudde den i hånden. Merket var umiskjennelig preget inn på begge sider. Og det hos en dame som bakte og vispet og glaserte for kongelige?

Han brøt ut i latter og la kjeksen tilbake i krukken. Han hadde møtt sin skjerv av eksentriske personer i løpet av sin karriere. Å drive en hotellkjede handlet om langt mer enn hvem som sjekket inn og ut. Han møtte designere, kunstnere, arkitekter, dekoratører, kokker, musikere, fagforeningsrepresentanter. Blake så på seg selv som en menneskekjenner. Det ville ikke ta ham lang tid før han fant ut hva som fikk Summer til å tikke og gå.

Hun kom tilbake akkurat idet han omsider var i ferd med å skjenke seg kaffe. – Beklager at du måtte vente, mr. Cocharan. Jeg vet at det var uhøflig. Hun smilte, som om hun ikke var i tvil om at hun ville bli tilgitt, og skjenket kaffe til seg selv. – Jeg måtte gjøre de terteskjellene ferdig for naboen min. Hun skal ha et lite forlovelsesselskap i ettermiddag, med blivende svigerforeldre. Smilet ble enda bredere da hun tok en slurk av kaffen og tok lokket av pandakrukken. – Ville du ha en kjeks?

– Nei takk. Forsyn deg, du.

Summer tok en og spiste av den. – Vet du, sa hun tankefull, – disse er ypperlige i sitt slag. Hun gestikulerte med den andre halvparten. – Skal vi sette oss ned og diskutere tilbudet ditt?

Hun var rask i bevegelsene, tenkte han fornøyd. Kanskje hadde han hatt rett med hensyn til at hun var likefram. Blake nikket og fulgte etter henne. Han var dyktig i jobben sin, ikke fordi han var tredjegenerasjons Cocharan, men fordi han hadde et lyst og analytisk hode. Problemer ble løst systematisk. Akkurat nå måtte han finne ut hvordan man henvendte seg til en dame som Summer Lyndon.

Hun hadde et ansikt som hørte hjemme under et skyggefullt tre i Boulogneskogen. Meget fransk, meget elegant. Stemmen hadde de runde, klare tonene som umiskjennelig vitnet om europeisk utdannelse og oppdragelse – et snev av det franske, men også av den britiske disiplinen. Håret var satt opp, trolig på grunn av heten og fuktigheten, tenkte han – men hun hadde vinduene åpne og brukte ikke klimaanlegget. Øredobbene var av smaragd, runde og fullkomne. Det ene ermet i T-skjorten hadde en solid flenge.

Hun satt på sofaen med sammenflettede bein. De nakne tåneglene var malt røde, men fingerneglene var korte og ulakkerte. Han kjente den forlokkende duften hennes – en anelse karamell fra bakingen, men under lå noe umiskjennelig fransk og freidig seksuelt.

Hvordan henvendte man seg til en slik kvinne? Skulle han bruke sjarm, smiger eller rene tall? Hun hadde rykte på seg for å være perfeksjonist og til tider litt av en hissigpropp. Hun hadde nektet å lage mat for en viktig politisk skikkelse fordi han ikke ville fly hennes personlige arbeidsredskaper til hans land. Hun hadde forlangt en liten formue av en Hollywood-kjendis for å lage en bryllupskake i tjue etasjer. Og så hadde hun egenhendig bakt og levert et brett med terteskjell til en av naboenes teselskap. Blake ville ha foretrukket å ha knekket koden før han kom med tilbudet.

– Jeg kjenner din mor, begynte Blake forsiktig, mens han vurderte sin videre strategi overfor kvinnen ved siden av ham.

– Jaså? Han fornemmet både fornøyelse og kjærlighet i tonen. – Det forbauser meg ikke, sa hun og tok en ny bit av kjeksen. – Mor bodde alltid på et Cocharan House når vi var ute og reiste. Jeg tror jeg spiste middag med bestefaren din da jeg var seks eller sju. Hun tok en slurk av kaffen og smilte. – Verden er ikke stor.

En utsøkt dress, slo Summer fast og slappet av mot sofaryggen. Den hadde godt snitt og var konservativ nok til å ha gjort faren hennes fornøyd. Formen den var sydd etter, var velbygd og slank nok til å gjøre moren fornøyd. Det var muligens kombinasjonen av disse to som vekket interessen hennes.

Herregud, så flott han er, tenkte hun da hun på ny betraktet ansiktet hans. Ikke for glatt og ikke for markert, og han utstrålte en makt som var kledelig. Det var noe hun kjente igjen – både hos seg selv og andre. Hun hadde respekt for folk som søkte og fant sin egen vei, slik hun regnet med at Blake gjorde. Hun hadde respekt for seg selv av samme grunn.

Moren ville ha kalt ham séduisant, en treffende beskrivelse. Summer ville ha kalt ham farlig. En vanskelig kombinasjon å motstå. Hun vred seg litt der hun satt, muligens ubevisst for å skape mer avstand mellom dem. Forretninger var tross alt forretninger.

– Da er du kjent med standarden ved Cocharan House, begynte Blake. Plutselig ønsket han at duften hennes ikke hadde vært så forlokkende, munnen ikke så fristende.

– Selvsagt. Summer satte fra seg kaffekoppen. – Jeg er fast gjest ved hotellene deres selv.

– Jeg har latt meg fortelle at dine egne krav til kvalitet er like høye.

Denne gangen var det et snev av arroganse i Summers smil. – Jeg er den beste i mitt fag fordi jeg ikke har til hensikt å være noe annet.

Den første nøkkelen, tenkte Blake tilfreds. Profesjonell forfengelighet. – Det er det jeg har forstått, ms. Lyndon. Det aller beste er det eneste som interesserer meg.

Summer hvilte den ene albuen mot sofaryggen og hvilte hodet i håndflaten. – Nøyaktig hvordan er det jeg interesserer deg, mr. Cocharan? Hun visste at spørsmålet var ladet, men hun klarte ikke å la være. Når man hadde en jobb som innebar konstant eksperimentering og ville sjanser, ble det lett en vane.

Seks forskjellige svar fløy gjennom hodet hans, men ingen av dem hadde noe med hensikten med hans besøk å gjøre. Blake satte fra seg kaffekoppen. – Restaurantene ved Cocharan House-kjeden er kjent for sin kvalitet og service. Det later imidlertid til at restauranten vår her i Philadelphia lider av mangel på begge deler. Når sant skal sies, er jeg av den oppfatning at maten er blitt for prosaisk – for kjedelig. Jeg har tenkt å foreta noen omorganiseringer, både av bygningen og personalet.

– Klokt. Restauranter er som mennesker, de blir ofte for selvtilfredse.

– Jeg vil ha den beste kjøkkensjefen som det er mulig å oppdrive. Han prøvde å virke uanfektet. – Mine undersøkelser sier meg at det er du.

Summer hevet et øyenbryn, ikke av forbauselse denne gangen, men fordi hun tenkte seg om. – Det er smigrende, men jeg jobber frilans, mr. Cocharan. Og jeg har spesialisert meg.

– Det kan så være, men du har både erfaring og kunnskap innen alle kokekunstens områder. Da står du fritt til å fortsette med å jobbe frilans i stor grad, i hvert fall etter de første månedene. Du må stable din egen stab på beina og komponere din egen meny. Jeg har ikke tro på å leie inn en ekspert, for så å blande meg inn.

Det var fristende. Svært fristende. Kanskje var det bare utmattelsen etter turen fra Italia, men hun var begynt å bli litt sliten, eller var det lei, av de konstante kravene om å fly til et eller annet land for å lage en eneste rett. Han hadde visst møtt henne i det rette øyeblikket når det gjaldt å vekke interessen for å konsentrere seg om ett sted og ett kjøkken for en periode.

Det ville bli en interessant jobb – hvis han mente alvor med å gi henne frie hender – å bygge opp igjen et kjøkken og hele menyen ved et gammelt, ærverdig og velrenommert hotell. Det ville muligens ta henne et halvt års hardt arbeid, og så … Det var dette «og så» som fikk henne til å nøle igjen. Hvis hun la så mye tid og krefter ned i en fulltidsjobb og vel så det, ville hun klare å bevare sansen for det spektakulære? Det var også noe hun måtte ta med i betraktningen.

Hun hadde alltid hatt det prinsippet aldri å involvere seg med kollegaer eller andre ansatte. Gjorde man det, åpnet man opp for alskens komplikasjoner.

Dessuten, tenkte Summer, dersom hun ønsket å knytte seg til en restaurant, kunne hun like godt åpne og drive sin egen. Hun hadde ennå ikke gjort det fordi det ville binde henne for lenge til ett sted. Hun foretrakk reising, det å skape én utsøkt dessert eller kake av gangen og så dra videre. Til neste land, neste dessert. Det var hennes stil. Hvorfor skulle hun vurdere å forandre på det nå?

– Et meget smigrende tilbud, mr. Cocharan …

– Som er fordelaktig for begge parter, avbrøt han, klarsynt nok til å få med seg begynnelsen på et avslag. Med den største letthet foreslo han et sekssifret beløp i lønn som gjorde Summer målløs – noe som slett ikke var noen enkel oppgave.

– Og sjenerøst, sa hun da hun fikk talens bruk igjen.

– Man får ikke det beste om man ikke er villig til å betale for det. Jeg vil at du skal tenke over dette, ms. Lyndon. Han tok en papirbunke opp av stresskofferten. – Her har jeg et utkast til en kontrakt. Du ønsker sikkert å få advokaten din til å se over det, og det er selvsagt punkter der som det kan forhandles om.

Hun ville ikke se på den hersens kontrakten, for hun merket at hun ble trengt opp i et hjørne – et meget behagelig sådan. – Mr. Cocharan, jeg setter pris på interessen din, men …

– Når du har fått tenkt gjennom det, vil jeg gjerne diskutere det med deg igjen, kanskje over en middag. Skal vi si fredag?

Summers blikk ble smalt. Mannen var en bulldoser, slo hun fast. En meget tiltrekkende og glatt bulldoser. Samme hvor elegant maskineriet var, ble man valset over hvis man sto i veien. Hovmodigheten strålte ut fra henne. – Beklager, men jeg jobber fredag kveld – guvernørens veldedighetstilstelning.

– Ja visst, ja. Han smilte, men det knøt seg i magen hans. Plutselig fikk han en levende og fullstendig vill fantasi om at han elsket med henne på en fuktig og skyggefull skogbunn. Bare det var nesten nok til at han vurderte å godta avslaget hennes. Og det alene gjorde ham enda mer oppsatt på å la være. – Jeg kan hente deg der. Vi kan ta en sen middag.

– Mr. Cocharan, sa Summer kjølig. – Du må lære deg å ta et nei for et nei.

Ikke tale om, tenkte han dystert, men han smilte skjevt. – Jeg beklager hvis det virker som om jeg legger press på deg. Du var førstevalget mitt, skjønner du, og jeg har en tendens til å følge intuisjonen. Men … Han reiste seg motvillig. Knuten av anspenthet og sinne i Summers mage begynte å løse seg opp. – Hvis du har bestemt deg … Han tok opp kontrakten. – Kanskje du kan dele din oppfatning av Louis LaPointe med meg.

– LaPointe? Navnet fór over Summers lepper som gift. Sakte, sakte reiste hun seg fra sofaen, og hele kroppen var stiv. – Spør du meg om LaPointe? Når hun var sint, skinte hennes franske opphav sterkere igjennom når hun snakket.

– Jeg setter pris på alt du kan fortelle meg, fortsatte Blake vennlig, vel vitende om at han hadde skåret sitt første poeng hos henne. – Siden dere er kolleger og …

Med en kraftig hoderisting sa Summer noe kort, frekt og presist på morens språk. Øynene hennes lynte. Sherlock Holmes hadde dr. Moriarty. Supermann hadde Lex Luthor. Summer Lyndon hadde Louis LaPointe.

– En slimål, knurret hun, denne gangen på engelsk. – Han har en hjerne på størrelse med en peanøtt og never som en tømmerhogger. Vil du ha opplysninger om LaPointe? Hun trev en sigarett fra etuiet på bordet og tente den, slik hun bare gjorde når hun var oppskaket. – Han er en bondetamp. Hva mer vil du vite?

– Ifølge mine opplysninger er han en av de fem beste kjøkkensjefene i Paris. Blake presset på fordi et ømt punkt var et uvurderlig våpen. – Hans Canard en Croûte skal visst være uovertruffen.

– En skosåle. Hun formelig spyttet ut ordene, og Blake måtte ta seg kraftig sammen for ikke å smile. Profesjonell forfengelighet, tenkte han på ny. Hun hadde fått sin skjerv. Og da hun trakk pusten dypt, måtte han legge bånd på et heftig anfall av begjær. Hva sensualitet angikk, hadde hun muligens fått mer enn sin skjerv. – Hvorfor spør du meg om LaPointe?

– Jeg drar til Paris i neste uke for å møte ham. Siden du avslår tilbudet mitt …

– Har du tenkt å tilby ham denne? Hun pekte på kontrakten som Blake sto med i hånden ennå.

– Jeg innrømmer at han er mitt andrevalg, men det finnes styremedlemmer som mener at Louis LaPointe er bedre kvalifisert til stillingen.

– Sier du det? Øynene var blitt til et par smale streker bak sigarettrøyken. Hun trev kontrakten fra ham og la den ved siden av kaffekoppen sin. – Er styremedlemmene dine kanskje uvitende?

– De tar muligens feil, fikk han fram.

– Nemlig. Summer tok et trekk av sigaretten før hun blåste røyken ut i en tykk sky. Hun avskydde smaken. – Du kan hente meg klokken ni fredag hos guvernøren, mr. Cocharan. Vi diskuterer saken videre da.

– Med glede, ms. Lyndon. Han la hodet på skakke og bestrebet seg på en glatt mine idet han lukket døren etter seg. Han lo alle de fire etasjene ned.