NORA ROBERTS

Bare for deg

OVERSATT AV

Mona Berge

PROLOG

«… med fullmånen som lyste hvitt og kaldt. Han så skyggene bevege seg og dirre som levende vesener over skaren. Svart mot hvitt. Svart himmel, hvit måne, svarte skygger, hvit snø. Han så ikke noe annet så langt øyet rakk, bare en stor tomhet, fravær av farger, og den eneste lyden som hørtes var ulingen fra vinden gjennom de nakne trekronene. Men han visste at han ikke var alene, at det ikke fantes noen trygghet i det svarte eller det hvite. Gjennom det stivfrosne hjertet sitret en het frykt. Pusten hans, anstrengt og ujevn, kom ut som små, hvite skyer. Over skaren falt en svart skygge. Det var ingen steder å flykte.»

Hunter lente seg tilbake og så på ordene på skjermen. Michael Trent var død. Hunter hadde skapt ham, formet ham kun for å la ham dø en kald, ynkelig død under fullmånen. Han følte ingen anger over at han hadde drept mannen han kjente bedre enn han kjente seg selv, snarere en form for fullendelse.

Han ville avslutte kapittelet der og overlate detaljene om mordet på Michael til lesernes fantasi. Stemningen var satt, hemmeligheter hintet om, døden reell, men ubeskrevet. Han visste at denne måten å avslutte på både frustrerte og fascinerte leserne. Siden det var nettopp det han ville oppnå, var han fornøyd. Det var ikke så ofte han var det.

Han skapte skrekk og gru og utforsket de mørkeste krokene av menneskesinnet, og med kjølig presisjon gjorde han det virkelig. Han fikk det umulige til å virke troverdig og det overnaturlig til å virke naturlig. Det naturlige ble ofte grøssende nifst. Han brukte ord slik en kunstmaler brukte en palett, og han diktet opp historier som var både fargerike og enkle, slik at leserne ble fanget fra første side.

Han skrev thrillere og hadde oppnådd stor suksess.

De fem siste årene var han blitt ansett for å være den beste innen sjangeren. Han hadde hatt seks romaner på bestselgerlistene, fire av dem hadde han skrevet om til filmmanus. Kritikerne roste ham opp i skyene, salgstallene skjøt i været, brev strømmet inn fra fans over hele verden. Men Hunter brydde seg ikke om det. Han skrev først og fremst for seg selv fordi det å fortelle en historie var det han kunne best. Hvis han underholdt noen med bøkene sine, var han tilfreds. Men uansett hva kritikerne og leserne hadde sagt, ville han fremdeles ha skrevet. Han hadde jobben sin, han hadde privatlivet sitt. Det var det viktigste.

Han så ikke på seg selv som en eremitt, heller ikke en asosial person. Han levde bare nøyaktig slik han ville. Han hadde gjort akkurat det samme for seks år siden … før berømmelsen, suksessen og de store forskuddene.

Hvis noen hadde spurt ham om all suksessen hadde forandret livet hans, ville han ha svart: Hvorfor skulle det det? Han hadde vært forfatter før The Devil’s Due raste rett opp på førsteplassen på New York Times bestselgerliste. Han var en forfatter nå. Hvis han hadde hatt noe ønske om å forandre livet, ville han blitt rørlegger.

Noen sa at livet hans var kald beregning – at han skapte et image av å være eksentrisk og utilnærmelig for å øke salget. Det var god reklame. Andre sa at han alte opp ulver. Så var det de som mente at han ikke eksisterte i det hele tatt, men var et smart produkt av en forleggers fantasi. Men Hunter Brown brydde seg fint lite om hva andre sa. Han lyttet kun til det han ville høre, så bare det han ville se og husket alt.

Han foretok noen tastetrykk og gjorde klart for det neste kapittelet. Det neste kapittelet, det neste ordet, den neste boken, var mye viktigere for ham enn en eller annen spekulativ artikkel han leste.

Han hadde jobbet i seks timer den dagen, og han trodde nok at han kunne klare to timer til. Historien fløt ut av ham som isvann – kaldt og klart.

Hendene som fór over tastaturet var vakre – solbrune, slanke, lange fingre og brede håndflater. Man kunne ha sett på dem og tenkt at han var en komponist eller poet. Det de komponerte var mørke drømmer og uhyrer – ikke den versjonen med hoggtenner og skjellaktig hud, men uhyrer som var virkelige nok til å gi leserne gåsehud. Han la alltid inn nok realisme, nok av det hverdagslige, i historiene for å gjøre uhyggen enda mer troverdig. Et vesen lurte i de mørke krokene, og det vesenet var menneskets innerste frykt. Han fant det alltid. Og så, centimeter for centimeter, åpnet han døren.

Sigaretten hadde nesten brent opp i det overfylte askebegeret ved albuen hans. Han røykte altfor mye. Det var kanskje det eneste synlige tegnet på det presset han la på seg selv, et press han ikke ville ha tolerert fra noen andre. Han ville ha denne boken ferdig før måneden var omme. Det var hans selvpåførte tidsfrist. Han hadde fulgt en sjelden impuls og sagt ja til å holde et foredrag under en forfatterkonferanse i Flagstaff den første uken i juni.

Det var ikke ofte han sa ja til å opptre offentlig, og når han gjorde det, var det aldri snakk om store tilstelninger. På denne konferansen ville det bare være rundt to hundre lovende forfattere til stede. Han skulle holde et foredrag, svare på spørsmål og så reise hjem. Han kom ikke til å kreve honorar.

Det siste året hadde Hunter konsekvent takket nei til tilbud fra noen av de mest prestisjefylte organisasjonene i forlagsverdenen. Han var ikke interessert i prestisje, men det å delta på denne konferansen i Arizona anså han som en plikt. Hunter hadde alltid forstått at ingenting var gratis.

Det var sent på ettermiddagen da hunden, som lå ved føttene hans, løftet hodet. Hunden var slank, pelsen blank og grå, og øynene hadde en ulvs intelligente glimt.

– Er det på tide med en pause, Santanas? Hunter bøyde seg ned og strøk hunden kjærlig over hodet. Han var tilfreds med det han hadde utrettet, men hadde allerede bestemt seg for å fortsette senere på kvelden.

Hunter gikk ut av det kaotiske kontoret og inn i den ryddige stuen med sine høye, smårutete vinduer og luftige tak. Rommet var fylt av duft av vanilje og prestekrager. Den store hunden tasset ved siden av ham.

Han skjøv opp døren ut til terrassen med terrakottafliser og så mot den tette skogen som omga ham. Den stengte ham inne, stengte andre ute. Hunter hadde aldri tenkt nærmere over det, han visste bare at han trengte skogen. Han trengte freden og den mystiske skjønnheten, like mye som han trengte de røde klippeveggene i canyonen som ruvet rundt ham. Gjennom stillheten kunne han høre sildringen av vann fra bekken og trekke inn den friske luften. Dette tok han aldri for gitt; han hadde ikke alltid hatt det slik.

Det var da han så henne. Hun kom slentrende ned den svingete stien mot huset. Hunden begynte å logre med halen.

Noen ganger, når han så henne slik, var det umulig å fatte at noe så nydelig tilhørte ham. Hun var mørk og spedbygd og beveget seg med en nonchalant selvsikkerhet som fikk ham til å smile samtidig som hjertet verket. Sarah. Arbeidet og privatlivet var viktig. Sarah var hele livet for ham. Hun hadde vært verdt strevet, frustrasjonen, frykten og smerten. Hun var verdt alt sammen.

Hun fikk øye på ham og smilte bredt så det glimtet i tannreguleringen. – Hei, pappa!

KAPITEL 1

Den uken et magasin som Celebrity gikk i trykken, var fullstendig kaotisk. Alle avdelingslederne var hyperstresset. Skrivebord var neddynget, telefonene var opptatt og lunsjen ble glemt. Atmosfæren var anspent, og en følelse av panikk bygget seg opp for hver time som gikk. Alle hadde kort lunte og fremsatte uhyrlige krav. På de fleste kontorene var lyset tent til langt på natt. Kaffeduften var påtakelig. Syrenøytraliserende tabletter ble tygd som sukkertøy, og flasker med øyedråper ble sendt på rundgang. Etter fem år tok Lee den månedlige panikken for gitt.

Celebrity, et glanset, respektert magasin med en omsetning på flere millioner i året. I tillegg til historier om de rike og berømte, inneholdt det artikler skrevet av fremstående psykologer og journalister, intervjuer med både statsoverhoder og rockestjerner. Fotografiene var av beste kvalitet, og alt som ble skrevet ble grundig undersøkt og korrekt nedskrevet. Noen ville nok kalle det kvalitetssladder, men ordet kvalitet ble aldri glemt.

En annonse i Celebrity sikret økt salg og interesse og ble priset deretter. Celebrity var et av de ledende månedsmagasinene i landet, og konkurransen var hard. Men Lee Radcliffe nøyde seg ikke med det nest beste.

– Hvordan ble artikkelen om skulpturene?

Lee kikket opp på Bryan Mitchell, en av de beste fotografene på vestkysten. Takknemlig tok hun imot kaffekoppen hun ga henne. I løpet av de siste fire dagene hadde hun ikke fått mer enn tjue timers søvn til sammen.

– Bra, sa hun bare.

– Jeg har sett bedre kunst skriblet i smug og bakgater.

Selv om hun innerst inne var enig, trakk hun bare på skuldrene. – Noen liker det krasse og obskure.

Bryan lo og ristet på hodet. – Da de ba meg om å fotografere den røde og svarte vasen av ledninger for at den skulle komme best til sin rett, fikk jeg lyst til å be dem slå av lyset.

– Du fikk den til å se nesten mystisk ut.

– Jeg kan få en søppelfylling til å se mystisk ut i det rette lyset. Hun flirte. – På samme måte som du kan få det til å lyde fascinerende.

Lee smilte fraværende mens tankene gikk i forskjellige retninger. – Vi gjør det vi må gjøre.

Bryan lente seg mot hjørnet av Lees ryddige skrivebord mens hun drakk kaffe. – Forsøker du fremdeles å grave opp noe om Hunter Brown?

Lees elegante øyenbryn trakk seg sammen. Hunter Brown var i ferd med å bli hennes private prosjekt og nesten en besettelse. Kanskje fordi han var så fullstendig utilgjengelig var hun blitt fast bestemt på å være den første som brøt gjennom muren av mystikk han omga seg med. Hun hadde rykte på seg for å være utholdende, tøff og grundig. Lee visste at hun fortjente den beskrivelsen. Hun lot seg ikke avskrekke av at den tre måneder lange jakten på Hunter Brown hittil ikke hadde resultert i noe som helst. På en eller annen måte skulle hun få den storyen.

– Hittil har jeg ikke funnet noe annet enn agentens navn og redaktørens telefonnummer. Det lå kanskje et snev av frustrasjon i stemmen hennes, men uttrykket var besluttsomt. – Jeg har aldri støtt på så tause mennesker.

– Den siste boken kom ut i forrige uke. Bryan tok åndsfraværende opp det øverste arket i en av de ryddige bunkene Lee systematisk jobbet med. – Har du lest den?

– Jeg har kjøpt den, men jeg har ikke fått tid til å begynne på den ennå.

Bryan kastet den lange honningblonde fletten bak på ryggen. – Ikke begynn på den sent om kvelden. Hun tok en slurk av kaffen og brast i latter. – Herregud, det endte med at jeg sovnet med lysene på i hele leiligheten. Jeg skjønner ikke hvordan han klarer det.

Lee kikket opp igjen, øynene var rolige og selvsikre. – Det er noe av det jeg skal finne ut.

Bryan nikket. Hun hadde kjent Lee i tre år, og hun tvilte ikke på at Lee kom til å klare det. – Hvorfor? Hun betraktet Lee med oppriktige, mandelformede øyne.

– Fordi … Lee drakk opp kaffen og kastet pappkruset i den overfylte papirkurven, – … ingen andre har klart det.

– Mount Everest-syndromet, bemerket Bryan og ble belønnet med et sjeldent, spontant flir.

En utenforstående som kastet et raskt blikk på dem, ville ha sett to tiltrekkende kvinner i uformell samtale i et moderne, pent innredet kontor. Et mer granskende blikk ville ha avslørt kontrastene. Bryan, i jeans og en ettersittende topp, var fullstendig avslappet. Alt ved henne var uformelt og litt uryddig, fra de skitne joggeskoene til den løse fletten. Ansiktet, med de rene, klassiske trekkene, var usminket, bortsett fra et raskt strøk med maskara på vippene. Hun hadde sannsynligvis tenkt å påføre rouge og leppestift også, men så hadde hun glemt det.

Lee derimot, var kledd i en meget elegant isblå drakt, og den nervøse energien som drev henne ble uttrykt gjennom hendene hun ikke klarte å holde i ro. Håret var klippet av en dyktig frisør i en kort, bølgete stil som krevde veldig lite stell – noe som var like viktig som at det så bra ut. Fargen var en blanding av kopper og gull. Huden var delikat og lys, og sminken var omhyggelig lagt – helt ned til den duse blå øyenskyggen som matchet øynene. Hun hadde delikate, elegante trekk og en fyldig og sta munn.

De to kvinnene hadde hver sin stil og helt forskjellig smak, men merkelig nok hadde de funnet tonen og blitt venner med det samme de møttes. Selv om Bryan ikke alltid likte Lees aggressive fremgangsmåter, og Lee ikke alltid var like begeistret over Bryans avslappede holdning til det meste, hadde det nære vennskapet aldri vaklet.

Bryan trakk opp en sjokolade fra lommen og begynte å ta av papiret. – Hva går planen din ut på?

– Jeg må bare fortsette å grave, sa Lee litt dystert. – Jeg har et par forbindelser i Horizon, forlaget hans. Kanskje en av dem er villig til å gi meg et eller annet bare jeg maser lenge nok. Ubevisst trommet hun fingrene mot skrivebordet. – Pokker heller, Bryan, han er som sunket i jorden. Jeg har ikke funnet ut hvilken delstat han bor i engang.

– Jeg er tilbøyelig til å tro på noen av ryktene, sa Bryan tankefullt. Utenfor Lees kontor fikk noen et hysterisk anfall på grunn av den siste redigeringen av en artikkel. – Jeg tror at han bor i en hule et eller annet sted, sammen med flaggermus og noen ville ulver. Han skriver sannsynligvis originalmanusene med saueblod.

– Og ofrer jomfruer ved hver nymåne.

– Det skulle ikke forundre meg. Bryan dinglet dovent med bena mens hun tygget på sjokoladen. – Den mannen er ikke god, spør du meg.

– Silent Scream ligger allerede på bestselgerlisten.

– Jeg sa ikke at han ikke er briljant, jeg sa at han ikke er helt god. Hva slags hjerne er den mannen utstyrt med? Hun ristet på hodet med et fårete smil. – I går kveld ønsket jeg at jeg aldri hadde hørt om Hunter Brown. Jeg forsøkte å sovne med øynene åpne.

– Det er nettopp det som er poenget. Lee reiste seg utålmodig og skrittet bort til det lille vinduet. Hun så ikke ut. Utsikten over Los Angeles interesserte henne ikke. Men hun klarte ikke å sitte stille. – Hva slags hjerne har han? Hva slags liv lever han? Er han gift? Er han sekstifem eller tjuefem? Hvorfor skriver han romaner om det overnaturlige? Hun snudde seg, og utålmodigheten og irritasjonen sto tydelig skrevet i ansiktet hennes. – Hvorfor leste du boken hans?

– Fordi den var fascinerende, svarte Bryan uten å nøle. – Da jeg var kommet til side tre, var jeg så inne i handlingen at du ikke kunne ha revet boken fra meg med et brekkjern engang.

– Og du er en intelligent kvinne.

– Jeg er det, ja, nikket Bryan og flirte. – Hva så?

– Hvorfor leser intelligente mennesker bøker som skremmer livet av dem? ville Lee vite. – Når du åpner en av hans bøker, vet du hva den kommer til å gjøre med deg. Likevel raser bøkene hans rett til topps på bestselgerlistene og blir liggende der. Hvorfor skriver en åpenlyst intelligent mann slike bøker? Hun begynte å fikle med det første og beste hun fikk tak i, en vane Bryan kjente igjen. Denne gangen var det en blyantstump.

– Hører jeg et snev av misbilligelse?

– Ja, kanskje det. Lee så opp igjen med rynket panne. – Mannen er sannsynligvis den beste beskrivende forfatteren i hele landet. Hvis han beskriver et rom i et gammelt hus, kan du kjenne lukten av støv. Persontegningene hans er så virkelige at du kan sverge på at du har møtt menneskene han skriver om. Og så bruker han dette talentet til å skrive om uhyggelige, overnaturlige ting. Jeg vil finne ut hvorfor.

Bryan krøllet sammen sjokoladepapiret til en ball. – Jeg kjenner en kvinne som har en av de skarpeste, mest analytiske hjernene jeg vet om. Hun har et eget talent for å grave opp obskure fakta, noen av dem utrolig kjedelige, og forvandle dem til fengslende historier. Hun er målbevisst, har et utrolig talent som skribent, men jobber i et magasin og lar en halvferdig roman ligge i en skuff. Hun er vakker, men går sjelden ut, bortsett fra i jobbsammenheng. Og hun har for vane å vri binders til de merkeligste former mens hun snakker.

Lee så ned på den lille forvridde metallbiten hun hadde i hånden, så så hun kjølig opp på Bryan. – Vet du hvorfor?

Bryans øyne glitret ertende, men tonen var alvorlig. – Jeg har forsøkt å finne ut av det i tre år, men jeg klarer ikke å sette fingeren på det.

Lee smilte og kastet den ødelagte bindersen i papirkurven. – Det er ikke så rart. Du er ikke journalist.

*

Fordi hun ikke var særlig flink til å følge andres råd, tente Lee nattbordlampen, strakte seg ut og åpnet Hunter Browns nye roman. Hun skulle lese et kapittel eller to, sa hun til seg selv, og så ta kvelden. Å sovne tidlig på kvelden var nesten en syndig luksus etter den siste uken.

Soverommet hennes var innredet i kremhvitt og forskjellige nyanser i blått, fra lys turkis til mørk indigo. Hun hadde slått seg løs her, fylt sengen med en masse puter, dekket gulvet med et stort hyrdeteppe, og den antikke kommoden var pyntet med en vase med påfuglfjær og eukalyptus. Et stort fikentre sto ved vinduet og trivdes tydeligvis godt.

Hun så på dette rommet som det eneste virkelig private stedet i livet sitt. Som journalist godtok hun at hun var like mye offentlig eiendom som menneskene hun skrev om. Hun kunne ikke hegne om privatlivet sitt når hun hele tiden gravde i andre menneskers liv. Men i dette lille hjørnet av verden kunne hun slappe helt av, glemme jobb som ventet, glemme neste trinn på karrierestigen. Hun kunne late som om Los Angeles ikke pulserte utenfor så lenge hun hadde denne fredelige oasen. Uten den, uten timene hun brukte til å sove og slappe av her, visste hun at hun ville ha fått sammenbrudd.

Hun kjente seg selv godt og forsto at hun hadde en tendens til å presse seg for hardt, løpe for fort. I stillheten og freden her inne på soverommet kunne hun lade batteriene hver kveld så hun var klar til å delta i rotteracet igjen neste dag.

Avslappet åpnet hun Hunter Browns siste anstrengelse.

Før det hadde gått en halvtime, var Lee opprørt, ille til mote og fullstendig oppslukt. Hun ville ha blitt sint på forfatteren, hadde det ikke vært for at hun var så opptatt med å snu sidene. Han hadde satt en ordinær mann i en ekstraordinær situasjon og gjort det på en så finurlig måte at Lee allerede identifiserte seg med læreren som befant seg i en liten by med en mørk hemmelighet.

Prosaen fløt ubesværet, og dialogene var så naturlige at hun kunne høre stemmene. Han fylte byen med så mange gjenkjennelige ting at hun kunne ha sverget på at hun hadde vært der selv. Hun visste at historien kom til å gi henne mareritt, men hun måtte fortsette. Det var det som var magien hos de beste historiefortellerne. Hun forbannet ham, leste videre, så anspent og oppslukt at da telefonen ringte, fløy boken ut av hendene hennes. Lee bannet igjen, over seg selv denne gangen, og tok telefonen.

Irritasjonen over å bli forstyrret varte ikke lenge. Hun grep en penn og begynte å skrible notater på blokken på nattbordet. Men tungespissen mellom tennene, la hun fra seg pennen og smilte. Hun skyldte kontakten sin i New York en enorm tjeneste, men hun skulle betale når den tiden kom, slik hun alltid gjorde. For øyeblikket, tenkte hun og strøk hånden over Hunters bok, måtte hun snarest mulig melde seg på en liten forfatterkonferanse i Flagstaff, Arizona.

*

Hun måtte innrømmet at landskapet var imponerende. Som vanlig hadde hun jobbet på flyet fra Los Angeles til Phoenix, men da hun kom om bord i det lille flyet som skulle føre henne videre til Flagstaff, glemte hun jobben. Hun hadde fløyet gjennom tynne skyer over et vidstrakt landskap som var så annerledes enn skyskraperne og trafikken i Los Angeles som det gikk an å bli. Hun hadde sett ned på toppene og kløftene og de borglignende klippene i Oak Creek Canyon og følt en pulserende opphisselse som var sjelden hos en kvinne som ikke lett lot seg imponere. Hvis hun hadde hatt mer tid …

Lee sukket idet hun gikk ut av flyet. Det var aldri tid nok.

Den lille flyplassen besto av et rom med stoler og brus- og sjokoladeautomater. Ingen høyttalere maste om avganger og landinger. Det sto ingen kø av drosjer og ventet utenfor for å konkurrere om de få menneskene som kom ut. Hun ble stående med draktposen over skulderen og irriterte seg over mangelen på drosjer. Tålmodighet var ikke hennes sterkeste side.

Sliten, sulten og litt skjelven etter turen i det lille flyet, gikk hun inn igjen til en av skrankene. – Jeg trenger en bil som kan kjøre meg til byen.

Mannen bak skranken sluttet å skrive på tastaturet. Han så opp med et høflig blikk, men det ble skarpere da han så ansiktet hennes. Hun minnet ham om en kamé bestemoren hadde hatt rundt halsen ved spesielle anledninger. Han rettet automatisk ryggen. – Ønsker du å leie en bil?

Lee overveide det et øyeblikk, men avviste tanken. Hun var ikke kommet hit for å dra på sightseeing, så å leie en bil var ikke verdt bryet. – Nei, jeg trenger bare transport inn til Flagstaff. Hun heiste draktposen opp og oppga navnet på hotellet. – Har de biler som henter gjester?

– Ja da. Du kan bruke telefonen der borte. Bare ring, så sender de noen hit.

– Takk skal du ha.

Han så etter henne da hun gikk bort til telefonen, og tenkte at det var han som skulle ha takket.

Lee kjente lukten av grillpølser da hun gikk gjennom lokalet. Siden hun hadde takket nei til den tvilsomme maten hun ble tilbudt på flyet, fikk lukten magen hennes til å rumle. Hun ringte hotellet, oppga navnet sitt og ble forsikret om at en bil skulle komme om tjue minutter. Så kjøpte hun en pølse og satte seg i en av de svarte plaststolene for å vente.

Hun skulle få det hun var kommet for, sa hun til seg selv mens hun så ut på fjellene i det fjerne. Tiden ville ikke bli bortkastet. Etter tre måneders frustrasjon skulle hun endelig komme nær innpå Hunter Brown.

Hun hadde tatt i bruk sine beste overtalelseskunster for å få sjefredaktøren til å betale reisen, men det var en god investering. Hun lente seg tilbake og gikk gjennom spørsmålene hun skulle stille Hunter Brown når hun endelig fikk trengt ham opp i et hjørne.

Det eneste hun trengte var én time sammen med ham. I løpet av den tiden kunne hun trekke ut av ham nok opplysninger til å skrive en konsis, og meget eksklusiv, artikkel. Hun hadde gjort nettopp det med en av årets Oscar-vinnere, selv om han hadde vært motvillig, og en presidentkandidat, selv om han hadde vært fiendtlig innstilt. Hunter Brown ville sannsynligvis være begge deler, tenkte hun med et lite smil. Det ville bare krydre opplevelsen. Hvis hun hadde ønsket seg et kjedelig, enkelt liv, ville hun ha gitt etter for presset og giftet seg med Jonathan. Da ville hun ha vært i ferd med å planlegge sitt neste hageselskap nå, i stedet for å planlegge et bakholdsangrep på en prisvinnende forfatter.

Lee måtte nesten le høyt. Hageselskap, bridgeselskap og yachtklubben. Det var kanskje perfekt for familien hennes, men hun ønsket mer. Mer hva? hadde moren spurt. Lee kunne bare gjenta svaret: mer.

Hun kikket på klokken, lot bagasjen stå ved stolen og gikk på toalettet. Døren hadde knapt glidd igjen bak henne da objektet for planen hennes slentret inn.

Det var ikke ofte han gjorde gode gjerninger, og gjorde han det, så var det bare for mennesker han brydde seg om. Han var kommet tidlig til byen, så han hadde kjørt til flyplassen for å hente redaktøren sin. Han så seg raskt rundt og gikk bort til den samme skranken Lee hadde gått bort til ti minutter tidligere.

– Er flight 471 i rute?

– Ja, sir, flyet landet for ti minutter siden.

– Var en kvinne med? Hunter så seg rundt i det nesten tomme lokalet igjen. – Pen, midt i tjueårene …

– Ja, sir, avbrøt mannen. – Hun gikk nettopp inn på toalettet. Bagasjen hennes står der borte.

– Takk. Hunter gikk bort til Lees pent stablede bagasje og lot blikket gli over draktposen, trillekofferten og dokumentmappen. Typisk kvinner. De skulle alltid drasse med seg så mye bagasje. Hadde ikke Sarah tatt med seg to kofferter på tredagersturen til søsteren hans i Phoenix? Det var rart å tenke på at den lille piken hans snart var en kvinne. Eller kanskje ikke, tenkte han. Piker modnet raskere enn gutter. Gutter brukte flere år på å bli menn – hvis de noen gang ble det. Kanskje det var derfor han stolte mest på menn.

Lee så ham da hun kom ut fra toalettet. Han sto med ryggen til henne, så hun så bare en høy, slank mann med mørkt hår som krøllet seg i nakken. Det var presist, tenkte hun fornøyd og gikk bort til ham.

– Jeg er Lee Radcliffe.

Da han snudde seg, stivnet hun til, og det upersonlige smilet frøs til en grimase. Umiddelbart visste hun ikke hvorfor. Han var tiltrekkende – kanskje for tiltrekkende. Ansiktet var smalt og markert, intelligent og barskt på samme tid. Nesen var rett og aristokratisk, og munnen var vakkert meislet. Håret var mørkt, tykt og viltert, som om han hadde kjørt raskt i åpen bil. Men det var ikke noe av dette som gjorde henne målløs. Det var øynene.

Hun hadde aldri sett så mørke øyne, så direkte og … urovekkende. Det virket som om han så rett gjennom henne. Nei, ikke gjennom, rettet Lee taust. Inn i. I løpet av ti sekunder hadde de sett inn i sjelen hennes og sett alt.

Han så et slående vakkert, blekt ansikt og blå øyne som var sperret opp i forbløffelse. Han så en myk, feminin munn med et lett strøk leppestift. Han så nerver. Han så en bestemt hake og blankt, kopperfarget hår som ville føles som silke mellom fingrene. Det han så var en kvinne som var fattet på utsiden, anspent på innsiden, duftet som en vårkveld og så ut som omslaget på Vogue. Hadde det ikke vært for den indre spenningen, ville han kanskje ha snudd ryggen til henne, men det som lå bak folks fasader fengslet ham alltid.

Han tok et raskt overblikk over den nette drakten hennes. – Ja?

– Vel, jeg … Hun måtte svelge og fikk ikke avsluttet setningen. Bare det irriterte henne grenseløst. Hun hadde ikke tenkt å gå fra sans og samling på grunn av en sjåfør fra hotellet. – Hvis du har kommet for å hente meg, får du ta bagasjen min, sa hun litt bryskt.

Han hevet et bryn, men sa ingenting. Misforståelsen var åpenbar. Han kunne ha rettet den opp ved hjelp av noen få ord. Men på den annen side var det hun som hadde misforstått, ikke han. Hunter hadde alltid trodd mer på impulser enn forklaringer. Han bøyde seg og tok opp kofferten og slengte draktposen over skulderen. – Bilen står der ute.

Hun følte seg mer selvsikker med dokumentmappen i hånden og ryggen hans vendt mot henne. Den merkelige følelsen måtte skyldes den lange flyturen. Menn overrasket henne aldri, og de fikk henne aldri til å stirre og stamme. Det hun trengte var et bad og noe skikkelig mat.

Bilen var en jeep. Det var kanskje ikke så merkelig her hvor veiene var bratte og vintrene harde. Lee satte seg inn.

Hun beveger seg grasiøst og kler seg elegant, tenkte han. Han la også merke til at hun bet negler. – Er du her fra området? spurte Hunter høflig da han hadde fått bagasjen på plass.

– Nei. Jeg skal delta på forfatterkonferansen.

Hunter satte seg inn og lukket døren. Nå visste han hvor han skulle kjøre henne. – Så du er forfatter?

Hun tenkte på de to kapitlene av manuskriptet hun hadde tatt med seg i tilfelle hun trengte en dekkhistorie. – Ja.

Hunter svingte ut fra parkeringsplassen og tok sideveien som førte til motorveien. – Hva skriver du?

Lee lente seg tilbake og tenkte at hun like gjerne kunne prøve ut dekkhistorien sin på ham før hun sto midt blant to hundre lovende forfattere som alle hadde utgitt minst én bok. – Jeg har skrevet artikler og noveller, sa hun, som sant var. Så la hun til noe hun sjelden fortalte noen. – Jeg har begynt på en roman.

Han raste ut på motorveien i voldsom fart. – Har du tenkt å gjøre den ferdig? spurte han, og viste med det en innsikt som virket urovekkende.

– Det kommer an på en del ting.

Han så på profilen hennes. – Som hva da?

Hun fikk lyst til å skifte stilling i setet, men tvang seg til å sitte stille. Det var nettopp slike spørsmål hun sikkert måtte svare på hele helgen. – Som for eksempel om det jeg har skrevet hittil er bra nok.

Han syntes svaret lød rimelig. Det var heller ikke urimelig at hun tydelig følte seg utilpass. – Deltar du på mange slike konferanser?

– Nei, dette er den første.

Kanskje det var derfor hun virket nervøs, tenkte Hunter, men han trodde ikke at han hadde funnet hele svaret.

– Jeg håper å lære noe, sa Lee med et lite smil. – Jeg meldte meg på i siste øyeblikk, men da jeg fikk vite at Hunter Brown skulle komme, kunne jeg ikke motstå fristelsen til å dra.

Glimtet i øynene hans kom og gikk så raskt at hun ikke la merke til det. Han hadde gått med på å holde foredrag fordi ingen journalister skulle være til stede. Det var helt uoffisielt. Selv ikke deltakerne visste at han skulle komme. Så hvordan hadde denne rødtoppen med sine italienske sko og mørkeblå øyne funnet ut det? Han kjørte forbi en lastebil.

– Hvem?

– Hunter Brown, gjentok hun. – Forfatteren.

Impulsivt spurte han: – Er han god?

Overrasket snudde Lee seg for å betrakte profilen hans. Det var mye enklere å se på ham så lenge de øynene ikke var rettet mot henne, oppdaget hun. – Har du ikke lest noe av ham?

– Burde jeg ha gjort det?

– Vel, det kommer vel an på om du liker å lese med alle lysene tent og dørene låst. Han skriver thrillere. Eller grøssere, om du vil.

Hvis hun hadde sett nærmere etter, ville hun ikke ha gått glipp av det humoristiske glimtet i øynene hans. – Gjenferd og vampyrer?

– Egentlig ikke, sa hun. – Det er ikke så enkelt. Hvis det er noe du er redd for, setter han ord på det og får deg til å ønske at fanden tok ham.

Hunter lo hjertelig. – Så du liker å bli skremt?

– Nei, sa Lee bestemt.

– Hvorfor leser du slike bøker da?

– Det spørsmålet stilte jeg meg selv da jeg lå våken til klokken tre for å lese ferdig en av bøkene hans. Lee trakk på skuldrene idet Hunter saknet farten for å ta av fra motorveien. – Bøkene hans er uimotståelige. Jeg tror han må være en merkelig mann, mumlet hun, halvveis til seg selv. – Ikke helt … hva skal jeg si? … ikke helt som oss andre.

– Tror du det? Han tok en skarp sving og kjørte opp foran hotellet, mer interessert i henne enn han hadde trodd han ville bli. – Men består ikke forfatteryrket bare av ord og fantasi?

– Og blod og svette, la hun til med et skuldertrekk. – Jeg kan bare ikke forstå hvordan han orker å leve med den fantasien. Jeg skulle gjerne ha visst hva han tenker om det.

Hunter snudde seg med et lite smil og gikk ut av bilen for å hente bagasjen hennes. – Du har tenkt å spørre ham om det.

– Ja, jeg skal det.

Et øyeblikk ble de stående på fortauet i taushet. Han så på henne med noe som kunne ligne vag interesse, men hun ante at det var noe mer – noe hun ikke burde ha følt overfor en hotellsjåfør hun hadde kjent i ti minutter. For andre gang fikk hun lyst til å vri på seg under blikket hans, men klarte å stå stille. Uten å si noe mer, snudde Hunter seg mot hotellet med bagasjen i hendene.

Hun fulgte etter, og først da slo det henne at hun hadde hatt en ubrutt samtale med hotellets sjåfør, en samtale som hadde gått utenom de vanlige høflighetsfrasene. Mens hun så etter ham der han gikk mot resepsjonen, følte hun en aura av kjølig selvsikkerhet og en smule arroganse, stråle ut fra ham. Hvorfor kjørte en mann som ham frem og tilbake uten å komme noen vei? undret hun. Hun gikk bort til resepsjonsdisken og sa til seg selv at det ikke var hennes sak. Hun hadde viktigere ting å tenke på.

– Lenore Radcliffe, sa hun til resepsjonisten.

– Ja, ms. Radcliffe. Han ga henne et skjema, som hun fylte ut, og så fikk hun nøkkelen. Men før hun fikk tatt den, grep Hunter den og stakk den i lommen. Først da la hun merke til den merkelige ringen på lillefingeren hans; fire tynne ringer av gull og sølv var vridd sammen til én ring.

– Jeg viser deg rommet, sa han og gikk gjennom lobbyen med henne i hælene. Han fortsatte bortover en gang, tok til venstre og stanset. Lee ventet mens han låste opp døren og gjorde tegn til at hun skulle gå inn.

Rommet hadde sin egen terrasse, og det var jo hyggelig. Mens hun så seg rundt i rommet, slo Hunter på TV-en og zappet gjennom kanalene før han sjekket klimaanlegget. – Bare ring resepsjonen hvis du trenger noe, sa han, og hengte opp draktposen hennes i garderobeskapet.

– Ja, det skal jeg gjøre. Lee rotet rundt i vesken og fant en femdollarseddel. – Tusen takk, sa hun og rakte den frem.

Øynene hans møtte hennes igjen, og hun opplevde den samme hypnotiserende lammelsen som på flyplassen. Noe rørte seg dypt inni henne, men hun var ikke sikker på om det forsøkte å nå ut til ham eller gjemme seg enda bedre. Hun begynte nesten å skjelve på hånden. Så smilte han, så raskt og sjarmerende at hun ble målløs.

– Tusen takk, ms. Radcliffe. Uten å blunke, stakk Hunter seddelen i lommen og slentret ut.