NORA ROBERTS

Livets krydder

OVERSATT AV Kari Giske

Kritikeromtale av bestselgerforfatteren Nora Roberts:

«Det er lett å forklare hvorfor Roberts’ bøker selger så bra innen ulike sjangere. Hun leverer det leseren vil ha med stil og dyktighet.»

Publishers Weekly

«Roberts har en sterk følelse for sine karakterer og et godt blikk for de små detaljer.»

Chicago Tribune

«Hennes historier har oppfylt drømmene til tjuefem millioner lesere.»

Entertainment Weekly

«Nora Roberts blir bare bedre og bedre.»

Milwaukee Journal Sentinel

«… en suveren forfatter… Nora Roberts er en svært begavet forfatter. Hennes mangfold og intensitet garanterer lesing av ypperste klasse.»

Rave Reviews

«Et persongalleri som rører ved leserens hjerte, historier som fengsler og romantikk som gløder – Nora Roberts behersker alt sammen.»

Rendezvous

KAPITEL 1

Han var altså flott. Og rik . . . og dyktig. Og tiltrekkende; man burde ikke glemme at han var fryktelig sexy.

Ikke det at det gjorde noe fra eller til for Juliet. Hun var profesjonell, og et oppdrag var et oppdrag. I dette tilfelle ville naturligvis et flott utseende gjøre det lettere, men det var forretninger. Bare forretninger.

Nei, for henne personlig hadde det ingen betydning. Hun hadde tross alt møtt noen tiltrekkende menn i sitt liv. Hun hadde møtt noen rike også, og så videre, men hun måtte innrømme at hun aldri hadde møtt noen som oppfylte alle disse kriteriene samtidig. Hun hadde i hvert fall aldri hatt anledning til å jobbe sammen med en. Nå hadde hun det.

Faktum var at Carlo Franconis utseende, sjarm, ry og dyktighet kom til å gjøre dette oppdraget til en fornøyelse. Det var hun blitt fortalt.

Carlo smilte freidig opp mot henne, mørk og vakker og med et glimt øynene. Hun lurte på om fotografen var en kvinne. Det fyldige håret var sjarmerende bustet med en antydning til krøller i nakken og over ørene. Ikke for mye – bare akkurat nok til å avvæpne. En velformet munn, rett nese og uttrykksfulle bryn smeltet sammen til et ansikt som kunne sabotere en hvilken som helst kvinnes fornuft. Om det var et medfødt talent, var ikke godt å si, men Juliet skulle vite å bruke det til sin egen fordel. Slike bokturneer kunne være døden.

En kokebok. Juliet prøvde å la være å sukke, men lyktes ikke. Carlo Franconis På italiensk vis var, enten hun likte det eller ei, det største oppdraget hennes hittil. Forretninger var forretninger.

Hun elsket jobben sin som markedskonsulent, og var for øyeblikket fornøyd med å jobbe for Trinity Press etter å ha hatt et halvt dusin forskjellige jobber og blitt forfremmet i rykk og napp siden hun begynte. Som tjueåtteåring var hun rykket nærmere målene hun hadde som resepsjonsdame for ti år siden. Hun hadde jobbet, lest, strevd og svettet for å få sitt eget kontor og en posisjon. Nå hadde hun oppnådd det, men hun kunne ikke slappe av ennå.

Om to år, regnet hun med, ville hun være klar for det neste skrittet: Sitt eget markedsføringsbyrå. Naturligvis kom hun til å måtte begynne i det små, men det var å bygge opp firmaet som var spennende. Kontaktene og erfaringen hun samlet i tjueårene ville hjelpe henne til å oppfylle ambisjonene sine i trettiårene. Juliet slo seg til ro med det.

Noe av det første hun hadde lært innen markedsføring, var at et oppdrag var et oppdrag, enten det dreide seg om en bestselger som allerede var på vei til å bli en storfilm, eller en tynn diktsamling som knapt ville tjene inn forfatterhonoraret. Noe av utfordringen, og moroa, var å finne den rette knaggen å henge markedsføringen på.

Nå hadde hun en kokebok og en glattslikket italiensk chef. Franconi, tenkte hun tørt, hadde et rulleblad – både når det gjaldt kvinner og utgivelser. Det første var gjenstand for stor interesse i sladderspaltene i internasjonal press. Det var ikke nødvendig å være interessert i matlaging for å ha hørt om Franconi. Det andre var grunnen til at han skulle bæres på hendene rundt i landet sammen med en markedskonsulent.

De første to kokebøkene hans hadde vært solide fulltreffere. Av god grunn, innrømmet Juliet. Det stemte nok at hun selv ikke kunne steke et egg uten at det ble en uappetittlig masse, men kvalitet og stil hadde hun sans for. Franconi kunne få linguini til å høres ut som noe du tilberedte iført svart blonde. Han fikk en enkel spaghettirett til å bli et erotisk eventyr.

Sex. Juliet vippet stolen bakover og sprikte med tærne inne i strømpene. Det var det han hadde. Det var det de måtte bruke. Før den tre ukers turneen var over, skulle hun ha gjort Carlo Franconi til verdens mest sexy kokk. Et siste blikk på pressefotoet og det sjarmerende smilet overbeviste henne om at han kunne takle det.

I mellomtiden var det en del ting som måtte på plass. Å sette opp en plan var en fornøyelse, og også en utfordring. Hun trivdes med begge deler.

Juliet tok av telefonrøret og ringte assistenten sin. – Terry, skaff meg Diane Maxwell. Hun er programkoordinator for Simpson Show i L.A.

– Sikter du deg inn på de store?

Juliet smilte fort og uprofesjonelt. – Jepp. Hun la på røret og begynte å notere. Ingen grunn til ikke å starte på toppen, sa hun til seg selv. På den måten ville det være verdt det, selv om du skulle gå på trynet.

Mens hun ventet, så hun seg rundt i kontoret. Ikke helt på toppen, men et godt stykke over bunnen. I det minste hadde hun et vindu. Juliet grøsset fremdeles når hun tenkte på de små avlukkene hun hadde jobbet i. Nå, tjue etasjer under henne, sydet trafikken i New Yorks gater og stresset seg gjennom enda en dag. Juliet Trent hadde lært seg å gjøre det samme etter å ha flyttet hit fra den relativt avslappede småbyen Harrisburg i Pennsylvania.

Hun hadde kanskje vokst opp i et høflig, lite samfunn der bare en fremmed kjørte over femti i timen og alle hadde nystriglet plen til enhver tid, men Juliet tilpasset seg fort. Sannheten var at hun likte farten, energien og pågangsmotet som preget New York. Hun kom aldri til å vende tilbake til den fredelige byen der alle visste hvem du var, hva du gjorde og hvordan du gjorde det. Hun foretrakk anonymiteten som de store folkemengdene gav. Her kunne man utfolde deg.

Kanskje moren hadde gått inn i rollen som perfekt forstadshusmor, men ikke Juliet. Hun var en moderne kvinne, selvstendig, selvsikker og på vei opp. Hun hadde en leilighet på vestkanten som hun sakte, men sikkert hadde møblert, vel gjennomtenkt og det viktigste av alt – med et personlig preg. Juliet var tålmodig nok til å ta ett skritt av gangen bare resultatet ble perfekt. Hun hadde en karriere hun kunne være stolt av og et kontor hun gradvis ominnredet etter sin egen smak. Å sette sitt merke på noe var ikke noe hun tok lett på. Det hadde tatt henne fire måneder å velge de riktige plantene til kontoret; fra den over en meter høye philodendronen til den delikate, afrikanske fiolen med sine hvite blomster.

Det fasettslipte speilet fikk rommet til å se større ut og gav det et anstrøk av eleganse. Hun hadde blinket seg ut en glorete orientalsk krukke som ville være perfekt til en bukett like glorete påfuglfjær. Hvis hun ventet litt til, ville kanskje prisen gå ned fra vanvittig til latterlig. Da skulle hun kjøpe den.

Folk flest syntes kanskje at Juliet virket svært praktisk anlagt – det syntes hun selv, i hvert fall – men hun greide ikke å motstå et salg. Derfor var ikke bankkontoen hennes like innholdsrik som garderobeskapet. Hun var ikke lettsindig. Nei, hun ville ha blitt forferdet hvis noen kalte henne det. Garderoben hennes var godt planlagt, godt vedlikeholdt og svært anvendelig. Tjue par sko var kanskje i meste laget, men Juliet unnskyldte seg med at hun ofte var på beina ti timer hver dag, og fortjente gode sko. I alle fall, så hadde hun betalt dem selv, fra de solide joggeskoene og de praktiske, svarte pumpsene til de elegante selskapsskoene. Hun hadde betalt dem med utallige, lange møter, uendelige timer på flyplasser og endeløse timer i telefonen. Hun hadde betalt dem gjennom bokturneer, der bare flaksen avgjorde om det var sammen med den fantastiske, den morsomme, den hjelpeløse, den kjedelige eller den bøllete typen. Uansett måtte resultatet bli det samme. Mediedekning.

Hun hadde lært seg å forholde seg til pressen, fra New York Times-journalisten til småbyavisen. Hun visste hvordan hun skulle sjarmere staben i talkshows, fra kjendiser og nedover. Å lære hadde vært et eventyr, og siden hun ikke unnet seg så veldig mange i privatlivet, smakte de profesjonelle desto søtere.

Da telefonen ringte, bet hun seg i leppen. Nå skulle hun bruke alt hun hadde lært og få Franconi med i det mest populære talk-showet i Statene.

Og hvis hun greide det, tenkte hun mens hun trykket på knappen, skulle han jammen få gjøre sitt. Ellers kom hun til å skjære over den sexy strupen hans med hans egen kokkekniv.

*

– Å, mi amore. Squisito. Carlos stemme malte på en måte som kunne få blodtrykket til å stige. Soveromsstemmen var ikke noe han hadde vært nødt til å øve på, men noe han var født med. Carlo hadde alltid ment at en mann som ikke brukte de gavene Gud hadde gitt ham, var en tosk. – Bellisimo, mumlet han med øyne som var mørke og drømmende av forventning.

Han betraktet gjenstanden for sin kjærlighet i øyeblikket med kjennermine. Han skulle kjærtegne, hviske, smigre – for ham var det likegyldig om det tok minutter eller timer å få det slik han ville. Så lenge han fikk det. For Carlo var prosessen, forventningen, handlingen like tilfredsstillende som det endelige resultatet. Som en dans, tenkte han alltid. Som en sang. En arie fra Figaros bryllup spilte i bakgrunnen mens han forførte.

Carlo hadde tro på at scenen var viktig, for livet var et skuespill som man ikke bare skulle glede seg over, men nyte.

– Bellisimo, hvisket han og bøyde seg over det han elsket mest. Østerssausen putret forførende da han rørte i den. Langsomt, mens han nøt stunden, løftet Carlo skjeen til leppene og smakte med halvlukkede øyne. Vellystige lyder kom langt nede fra halsen hans. – Squisito.

Han forlot sausen til fordel for sin zabaglione. Han trodde ikke det fantes en kvinne her i verden som kunne motstå smaken av den fyldige, kremaktige sennepssausen med et stenk av vin. Som vanlig var det en kvinne han ventet.

Kjøkkenet var like mye en gledens hule for ham som soverommet var. Det var ikke tilfeldig at han var en av de mest respekterte og beundrede kokkene i verden, eller en av de mest sympatiske elskerne. Carlo betraktet det som en skjebnens bestemmelse.

Da bankingen på ytterdøren gjenlød i de luftige rommene i leiligheten hans, mumlet han noe til pastaen før han tok av seg forkleet. Mens han gikk for å åpne, rullet han ned ermene på silkeskjorten, men stanset ikke for å sjekke speilbildet sitt i noen av de antikke speilene som hang på veggene. Han var ikke så forfengelig som han var selvsikker.

Han åpnet døren for en høy, staselig kvinne med honningglød i huden og mørke, myke øyne. Carlos hjerte gjorde som vanlig et hopp når han så henne. – Mi amore. Han grep hånden hennes og kysset henne i håndflaten mens øynene hans smilte inn i hennes. – Bella. Molto bella.

Hun stod der i kveldslyset et øyeblikk, mørk, vakker og med et smil som var ment bare for ham. Bare en tosk ville ha trodd at han ikke tok imot andre kvinner nøyaktig på samme måte. Hun var ikke noen tosk. Men hun elsket ham.

– Du er en kjeltring, Carlo. Kvinnen strøk ham over håret. Det var mørkt og fyldig og vanskelig å motstå. – Er dette noen måte å ta imot sin mor på?

– Dette er måten, han kysset hånden hennes igjen, – jeg tar imot en vakker kvinne på. Så la han armene rundt henne og kysset henne på kinnene. – Dette er måten jeg tar imot min mor på. En mann er heldig hvis han kan gjøre begge deler.

Gina Franconi lo da hun gjengjeldte klemmen. – Du synes alle kvinner er vakre.

– Men bare én er min mor. Med armen rundt livet hennes førte han henne inn.

Gina satte pris på, som alltid, at hjemmet hans var prikkfritt, om enn noe eksotisk etter hennes smak. Hun studerte en av de siste nyanskaffelsene hans, en nesten meterhøy elfenbensugle med en liten gnager i en klo. En god kone, tenkte Gina, ville ha ledet hennes sønns smak i en mindre eksentrisk retning.

– En aperitiff, mor? Carlo gikk bort til et høyt skap med mørke glassdører og tok ut en slank, svart flaske. – Du burde prøve denne, opplyste han mens han valgte to små glass og skjenket. – Jeg fikk den av en venn.

Gina satte fra seg den røde slangeskinnsvesken og tok imot glasset. Den første slurken var het, kraftig, glatt som en elskers kyss og omtrent like berusende. Hun hevet det ene brynet mens hun smakte på nytt. – Utmerket.

– Ikke sant? Anna har utmerket smak.

Anna, tenkte hun og moret seg i stedet for å bli oppgitt. Det var mange år siden hun skjønte at det ikke nyttet å bli oppgitt over en mann, særlig hvis du elsket ham. – Er alle vennene dine kvinner, Carlo?

– Nei. Han holdt opp glasset og dreide på det. – Men denne var. Hun sendte meg den i bryllupspresang.

– I . . .

– Hennes bryllup, sa Carlo med et smil. – Hun ville ha en ektemann, og selv om jeg ikke kunne stå til tjeneste, skiltes vi som venner. Han holdt opp flasken som bevis.

– Fikk du den analysert før du smakte på den? spurte Gina tørt.

Han skålte med henne. – En smart mann sørger for at alle hans elskerinner forblir venner.

– Du har alltid vært smart. Hun nippet til drinken med et lite skuldertrekk og satte seg. – Jeg hører du treffer en fransk skuespillerinne.

– Som vanlig har du en utmerket hørsel.

Gina studerte fargen på likøren i glasset. – Hun er selvsagt vakker.

– Selvsagt.

– Jeg tror ikke hun kommer til å gi meg barnebarn.

Carlo lo og satte seg ved siden av henne. – Du har seks barnebarn og ett til på vei. Ikke vær grådig.

– Men ingen fra sønnen min. Min eneste sønn, påpekte hun og banket ham på skulderen med en finger. – Men jeg har ikke gitt deg opp ennå.

– Kanskje, hvis jeg kunne finne en kvinne som deg.

Hun gjengjeldte et arrogant blikk med et tilsvarende arrogant. – Umulig, caro.

Som han skulle ha sagt det selv, tenkte Carlo mens han ledet samtalen inn på de fire søstrene sine og familiene deres. Når han så på denne velstelte, vakre kvinnen var det vanskelig å tenke på henne som moren som hadde oppdratt ham nesten alene. Hun hadde arbeidet hardt, og selv om hun kunne både skjelle og smelle, hadde hun aldri klaget. Klærne hennes hadde alltid vært velstelte og gulvene gullende rene, mens faren hadde vært på sjøen i månedsvis.

Når han konsentrerte seg, og det gjorde han sjelden, kunne Carlo så vidt huske en mørk, senete mann med svart bart og et bredt smil. Men mens følelsene for faren var skiftende, så var følelsene for moren faste og sterke.

Hun hadde støttet hvert enkelt av barna sine, og da Carlo fikk et stipend ved Sorbonne i Paris og muligheten til å følge sin interesse for haute cuisine, hadde hun gitt ham lov til å dra. Hun hadde også hjulpet ham med penger i tillegg til det lille han greide å tjene i studietiden, ved hjelp av forsikringsbeløpet hun fikk utbetalt da mannen omkom på havet han elsket.

Seks år tidligere hadde Carlo greid å betale henne tilbake på sin egen måte. Moteforretningen som han kjøpte til henne i fødselsdagspresang hadde vært en gammel drøm for begge to. For ham var det en måte endelig å gjøre moren lykkelig på. For Gina var det en ny start.

Han hadde vokst opp i en stor, høyrøstet og varm familie. Det var godt å tenke tilbake og minnes. En mann som vokser opp i en familie med bare kvinner lærer å forstå dem, sette pris på dem, beundre dem. Carlo kjente til kvinners drømmer, forfengelighet, utrygghet. Han tok seg aldri en elskerinne som han ikke likte i tillegg til å begjære. Hvis det var bare begjær, visste han at det ikke ville bli noe vennskap når det var slutt, bare nag. Det behagelige forholdet til den franske skuespillerinnen gikk mot slutten nå. Hun skulle begynne å spille inn en ny film om noen uker, og han skulle på bokturné i Amerika. Det, tenkte Carlo med en viss beklagelse, var det.

*

Carlo hadde ingen anelse om hvordan Juliet Trent så ut, men overlot alt til skjebnen. Det han visste ut fra brev han hadde mottatt fra henne, var at Juliet Trent var praktisk og flink. Utmerkede egenskaper for en markedskonsulent.

Fysisk sett var det en annen sak. Men Carlo kunne alltid finne noe vakkert ved en kvinne. Kanskje foretrakk han, innerst inne, en kvinne med et vakkert skall, men han visste hvordan han skulle få hull på det og finne en indre skjønnhet. Det var slikt som gjorde livet interessant, i tillegg til at det var estetisk tilfredsstillende.

Men da han gikk av flyet på flyplassen i L.A., holdt han hånden under albuen på en frapperende, rødhåret skjønnhet.

Juliet visste hvordan han så ut, og hun fikk øye på ham ved siden av en velskapt kvinne med skyhøye hæler. Selv om han bar en stor lærveske i en hånd og en bag over skulderen, eskorterte han den rødhårete som om de skred inn i en ballsal. Eller et soverom.

Juliet studerte raskt den velsittende buksen, den uformelle jakken og skjorten med åpen hals. Den reisevante typen. Ringen av gull med diamant på fingeren hans burde ha sett prangende og vulgær ut. Men på en eller annen måte så den like dagligdags ut som resten av ham. Hun følte seg stiv og klam.

Hun hadde vært i L.A. siden kvelden før og sørget for å gå igjennom alle detaljer personlig. Carlo Franconi behøvde ikke gjøre annet enn å være sjarmerende, svare på spørsmål og signere kokeboken.

Hun så på ham mens han kysset hånden til den rødhårete og tenkte at han kom til å signere mange av dem. Når alt kom til alt, var det ikke flest kvinner som kjøpte kokebøker? Juliet undertrykte det sarkastiske smilet og reiste seg. Den rødhårete sendte et siste, lengselsfullt blikk over skulderen da hun gikk.

– Mr Franconi?

Carlo vendte seg bort fra kvinnen som hadde vist seg å være et hyggelig reisefølge under den lange flyturen fra New York. Det første blikket på Juliet vekket interessen hans og frembrakte den lille sitringen av begjær som han ofte følte overfor en kvinne. Det var en sitring som han enten kunne beherske eller slippe løs, alt ettersom. Denne gangen nøt han den.

Hun hadde ikke bare et vakkert ansikt, men et interessant ett. Huden var blek, noe som burde ha fått henne til å se tander ut, men de brede, kraftige kinnbeina gav ansiktet hennes en spennende diamantfasong. Øynene var store, med lange, tette vipper, og den røykgrå skyggen fikk de kjølige, grønne øynene til å se kjøligere ut. Munnen var lett sminket. Den var fyldig og trengte ikke kunstig farge. Han skjønte hun var oppvakt nok til vite det.

Håret hennes var en mellomting mellom brunt og blondt, slik at fargen var myk, naturlig og diskret. Det var langt nok til å kunne settes opp hvis hun ville det, og kort nok på toppen og sidene til at hun kunne frisere det alt etter hva anledningen eller innfallet forlangte. Akkurat nå hang det løst og uvørent om ansiktet, men det var ikke bustet. Hun hadde stukket innom toalettet for å sjekke det like etter at flyet hadde landet.

– Jeg er Juliet Trent, sa hun da hun syntes han hadde stirret lenge nok. – Velkommen til California. Da han grep hånden hun rakte ham, skjønte hun at hun burde ha ventet at han heller ville kysse den enn å trykke den. Likevel stivnet hun, knapt mer enn et øyeblikk, men hun så at han hadde lagt merke til det.

– En vakker kvinne får en mann til å føle seg velkommen hvor som helst.

Stemmen hans var helt utrolig – som fløte. Hun sa til seg selv at det var bra, fordi stemmen ville egne seg godt i opptak, og oppfattet uttalelsen hans helt bokstavelig. Hun tenkte på den rødhårete og sendte ham et lett, men ikke helt vennlig smil. – Da må du ha hatt en behagelig reise.

Rett nok var morsmålet hans italiensk, men Carlo oppfattet nyanser på et hvilket som helst språk. Han smilte bredt. – Svært behagelig.

– Og slitsom, sa hun da hun husket hvem hun var. – Bagasjen din burde være kommet nå. På nytt kikket hun på den svære kofferten han bar. – Kan jeg ta den for deg?

Han hevet brynene ved tanken på at en mann skulle lesse byrden sin over på en kvinne. – Nei, dette er noe jeg alltid bærer selv.

Hun pekte ut veien og gikk ved siden av ham. – Det er en halvtimes kjøretur til Beverly Wilshire, men etter at du har sjekket inn, kan du slappe av resten av ettermiddagen. Jeg vil gjerne gjennomgå planene for morgendagen med deg i kveld.

Han likte måten hun gikk på. Selv om hun ikke var høy, beveget hun seg med lange, uanstrengte skritt som fikk det røde skjørtet til å bevege seg over hoftene. – Over en middag?

Hun kastet et blikk på ham. – Hvis du vil.

– Sju?

– Du har et talk-show i morgen som begynner halv åtte, så det er best vi tar tidlig kveld.

Halv åtte. Carlo tenkte et øyeblikk på tidsforskjeller og jet lag. – Du setter meg fort i arbeid, altså.

– Det er derfor jeg er her, mr Franconi. Juliet sa det muntert mens hun stilte seg opp ved bagasjebåndet. – Har du lappene dine?

En kvinne med orden i sakene, tenkte han mens han stakk hånden i innerlommen. Uten å si noe, rakte han dem til henne, før han tok en koffert og en garderobepose fra båndet.

Gucci, registrerte hun. Han hadde altså god smak i tillegg til penger. Juliet rakte lappene til en bærer og ventet mens Carlos bagasje ble satt på plass på trillen. – Jeg tror du kommer til å bli fornøyd med opplegget vi har laget, mr Franconi. Hun passerte gjennom de automatiske dørene og vinket på limousinen hun hadde leid.

Carlo ventet åpenbart at hun skulle stige inn i bilen først, men hun gikk til side. Med et bukk for den moderne yrkeskvinne, bøyde Carlo seg og satte seg inn. – Liker du arbeidet ditt, miss Trent?

Hun satte seg overfor ham og så fast på ham. Juliet kunne ikke ha noen anelse om hvordan han beundret det blikket. – Ja, det gjør jeg.

Carlo ville ha foretrukket å kjøre selv, særlig etter den lange, lange flyturen fra Roma, der andre hadde sittet ved rattet. Men siden han ikke kunne det, var det myke, luksuriøse interiøret i limousinen det nest beste. Han bøyde seg frem og slo på stereoanlegget, og Mozart tonet ut, rolig, men levende. Hvis han hadde kjørt selv, ville det ha vært rock, høy og voldsom.

– Har du lest boken min, miss Trent?

– Ja, selvsagt. Jeg kunne ikke ha organisert markedsføringen for et produkt jeg ikke kjenner. Hun lente seg tilbake i setet. Det var enkelt å gjøre jobben sin når hun kunne snakke sant. – Jeg er imponert over hvor grundig den er, og de klare direktivene.

– Hmm. Han registrerte at strømpene hennes var lys rosa og hadde en liten stripe med prikker oppover den ene siden. – Har du prøvd noen av oppskriftene?

– Nei, jeg lager ikke mat.

– Lager du ikke . . . Han våknet. – Ikke i det hele tatt?

Hun måtte smile. Han så så oppriktig rystet ut.

Da han så at den perfekte munnen smilte, måtte han undertrykke den neste sitringen i kroppen. – Når det er noe du ikke mestrer, mr Falconi, så overlater du det til andre.

– Jeg kunne lære deg det. Tanken var spennende. Han hadde aldri tilbudt sin ekspertise så lett.

– Å lage mat? Hun lo. – Jeg tror ikke det.

– Jeg er en utmerket lærer, sa han med et dvelende smil.

På nytt dette forskende og direkte blikket. – Jeg tviler ikke på det. Jeg er, på den annen side, en elendig elev.

– Hvor gammel er du? Da hun ble smal i blikket, smilte han avvæpnende. – Et uforskammet spørsmål når en kvinne er over en viss alder. Det er ikke du.

– Tjueåtte, sa hun så avmålt at smilet hans ble bredere.

– Du ser yngre ut, men øynene dine er eldre. Det ville være meg en fornøyelse å gi deg noen timer, miss Trent.

Hun tvilte ikke et øyeblikk. Hun også kunne oppfatte nyanser. – Så leit at kjøreplanen vår ikke tillater det.

Han trakk lett på skuldrene og så ut av vinduet. Men motorveien i L.A. interesserte ham ikke. – Satte du opp Philadelphia, slik jeg bad om?

– Vi har en hel dag der før vi flyr til Boston. Så avslutter vi i New York.

– Fint. Jeg har en venn der. Jeg har ikke truffet henne på et år.

Juliet tvilte ikke på at han hadde "venner" over alt.

– Har du vært i Los Angeles før? spurte han.

– Ja. Flere ganger i forretninger.

– Jeg har ennå til gode å komme hit som turist. Hva synes du om den?

På samme måte som ham, kastet hun et likegyldig blikk ut av vinduet. – Jeg foretrekker New York.

– Hvorfor det?

– Mer tæl, mindre fjas.

Han likte svaret, likte måten det kom på. Og derfor studerte han henne litt mer inngående. – Har du vært i Roma noen gang?

– Nei. Han syntes han hørte en liten undertone av beklagelse i stemmen. – Jeg har ikke vært i Europa i det hele tatt.

– Når du drar, så kom til Roma. Den er grunnlagt på tæl.

Hun ble fraværende mens hun tenkte over det, men smilet ble værende. – Jeg ser for meg fontener og marmor og katedraler.

– Det finner du – og mye mer. Ansiktet hennes var vakkert nok til å bli skåret ut i marmor, tenkte han. En stemme som var rolig og behagelig nok for katedraler. – Roma steg og falt og kravlet seg opp igjen. En intelligent kvinne forstår seg på slikt. En romantisk kvinne forstår seg på fontener.

Hun kikket ut igjen da bilen stanset foran hotellet. – Jeg er redd jeg ikke er særlig romantisk.

– En kvinne som heter Juliet har ikke noe valg.

– Min mors valg, påpekte hun. – Ikke mitt.

– Og du leter ikke etter Romeo?

Juliet tok mappen sin. – Nei, mr Franconi. Det gjør jeg ikke.

Han gikk ut før henne og rakte henne hånden. Da Juliet stod på fortauet, flyttet han seg ikke for å gi henne plass. I stedet fant han ut hvordan det var å streife henne så vidt på en offentlig gate. Blikket hennes møtte hans, ikke vaktsomt, men direkte.

Det sitret igjen. Han ble nødt til å smake på munnen hennes. Han var tross alt en mann som bedømte en mengde saker på grunnlag av smak. Men han kunne også vente. Noen kreasjoner tok lang tid og var avhengig av kompliserte forberedelser for å bli vellykket. På samme måte som Juliet, var bare det beste godt nok.

– Noen kvinner, mumlet han, – behøver aldri å lete, bare å unngå, unnvike og velge.

– Noen kvinner, sa hun like lavt, – velger ikke å velge i det hele tatt. Hun snudde demonstrativt ryggen til ham for å betale sjåføren. – Jeg har allerede sjekket deg inn, mr Franconi, sa hun over skulderen da hun rakte nøkkelen til den ventende pikkoloen. – Jeg bor rett over gangen for suiten din.

Uten å se på ham, fulgte Juliet bæreren inn i hotellet og bort til heisene. – Hvis det passer deg, bestiller jeg bord her på hotellet til klokken sju. Du kan bare banke på døren min når du er klar. Hun kikket fort på klokken og regnet ut tidsforskjellen, og fant ut at hun rakk tre samtaler til New York og en til Dallas før kontortiden var over østpå.

Hun gikk ut av heisen, åpnet vesken og lette frem sin egen nøkkel mens hun gikk. – Jeg er sikker på at du blir fornøyd med suiten din.

Han betraktet de raske, effektive bevegelsene hennes. – Det blir jeg sikkert.

– Klokken sju, altså. Hun var allerede i ferd med å låse opp sin egen dør, da pikkoloen åpnet den første døren til suiten rett over gangen. Hun tenkte allerede på samtalene hun måtte ta med en gang hun hadde fått av seg jakken og skoene.

– Juliet.

Hun stanset, og håret svingte rundt hodet da hun snudde seg. Han tidde et øyeblikk før han sa noe. – Ikke skift parfymen din, mumlet han. – Sexy uten blomster, kvinnelig uten å være sårbar. Den kler deg.

Hun ble stående og stirre over skulderen mens han forsvant inn i suiten. Så dreide hun nøkkelen med mer kraft enn nødvendig, skjøv opp døren og lukket den igjen med kroppen. Et øyeblikk stod hun bare slik og lente seg mot den mens hun ventet på at systemet skulle falle til ro igjen.

Yrkeserfaringen hadde forhindret henne i å stamme og fomle og dumme seg ut. Yrkeserfaringen hadde hjulpet henne til å bevare fatningen akkurat på grensen før hun avslørte seg. Men under den profesjonelle fasaden fantes en kvinne.

Han ville aldri få vite det, sa hun til seg selv, men pulsen hennes hadde oppført seg tåpelig helt siden han tok henne i hånden. Dumt, sa hun til seg selv og slengte fra seg bagen på en stol. Kanskje hun skulle følge etter. Bena hennes var ikke helt stø ennå. Juliet slapp løs et dypt sukk.

Han var altså flott. Og rik . . . og dyktig. Og vanvittig sexy. Hun hadde jo visst det fra før, ikke sant? Problemet var bare at hun var ikke helt sikker på hvordan hun skulle behandle ham. Ikke på langt nær så sikker som hun måtte være.