Kritikeromtale av Rick Mofinas romaner

Uten et spor

«Mofina er en av de beste spenningsforfatterne i bransjen.»

– Library Journal

«Denne kommer du til å elske. Historien blir fortalt i et nesten frenetisk tempo som kanskje vil gjøre deg til en hurtigleser. Så sett deg godt til rette, for denne boken vil du ikke klare å legge fra deg før du har vendt den siste siden.»

– RT Book Reviews

Det brennende punktet

«Rick Mofinas spennende, stramme måte å skrive på, gjør hver eneste thriller han skriver til en adrenalinfylt reise.»

– Tess Gerritsen, New York Times bestselgende forfatter

«Mofina holder spenningsnivået oppe … holdt meg oppe til langt på natt – plottet er så velskrevet at jeg ikke greide å legge fra meg boken!»

– www.readertoreader.com

Desperasjonens time

«En historie med høyt tempo og intensitet. Jeg ble liggende og lese til langt på natt.»

– James Rollins, New York Times bestselgende forfatter

«En utsøkt skrevet thriller … Tidsriktig, spennende og skremmende, denne boken kommer garantert til å bli en suksess!»

– Brad Thor, New York Times bestselgende forfatter

Alt du frykter

«Driv, spennende handling og skarp dialog bidrar til et nådeløst tempo.

Alt du frykter er skrevet med glødende hensikt.»

– Hamilton Spectator

Hevnens vei

«Hevnens vei er en thriller uten fartsgrense!

Den er supert lesestoff!»

– Michael Connelly, New York Times bestselgende forfatter

Seks sekunder

«Seks sekunder bør bli gjennombruddsthrilleren til Rick Mofina.

Den er rene tornadoen.»

– James Patterson, New York Times bestselgende forfatter

RICK MOFINA

Mørke minner

OVERSATT AV Mariann Sævold

Denne boken er dedikert Carsten Stroud,

en klok mester som viste meg veien.

Det er en ond ting ved alt det som hender under solen, at det går alle likedan, og så er også menneskenes hjerte fullt av det som ondt er, og det er uforstand i deres hjerte, så lenge de lever, og siden går det av sted til de døde.

– Predikeren 9:3 

1

Temple City, California,

2007

Det hele startet med naboens hund.

Tucker, cocker spanielen til familien Bradford, gjødde, men Ruth Peterson i nabohuset holdt på å gjøre seg klar til å gå ut og handle og enset ikke hunden. Hun tenkte på de nye skoene hun måtte kjøpe til sønnens eksamensfest på Berkely om to uker. Idet hun gikk gjennom huset, fikk hun et glimt av Tucker i Bradfords hage.

Så rart. Hvorfor ser ikke Bonnie til ham?

Ruth slo tanken fra seg, men da hun tok opp vesken og nøklene, fikk bjeffingen henne til å stusse. Tucker var en snill hund, og barna til Bonnie Bradford, Jimmy og Jessie, elsket ham. Ruth hørte aldri at han laget en lyd.

Da hun kom ut i oppkjørselen, løftet hun hånden til bildøren, men nølte.

Tucker bjeffet voldsommere nå.

Hun så bort på huset til Bradfords mens hun bet seg i leppen. Hun mislikte å forstyrre Bonnie når hun strevde med å bli ferdig med det siste filmmanuset sitt. Eksmannen til Bonnie, som var bygningsentreprenør, hadde barna hos seg i Thousand Oaks i en uke, og Bonnie brukte tiden til å gjøre ferdig manuset. Det var i alle fall det hun hadde fortalt Ruth da de slo av en prat over gjerdet forleden kveld.

Men den uavbrutte bjeffingen til Tucker gjorde henne bekymret.

Etter å ha ventet et øyeblikk, gikk hun bort til Bonnies inngangsdør og ringte på. Ingenting skjedde. Bilen til Bonnie sto utenfor.

Hun måtte være hjemme.

Ruth gikk rundt til baksiden, der Tucker møtte henne på terrassen med enda mer bjeffing før han smatt inn i huset gjennom den vesle hundedøren.

Ruth banket på.

Ingenting skjedde, men Tucker begynte å bjeffe igjen, nå med et nifst ekko som fikk huset til å virke tomt. Hun banket på igjen, hardere denne gangen, og til hennes forbauselse gled døren opp.

Merkelig.

Hun trakk pusten dypt, la hånden på dørhåndtaket og stakk hodet inn kjøkkendøren.

– Bonnie! Det er Ruth Peterson. Er alt i orden?

Tucker dukket opp og bjeffet i stillheten.

Uroen bredte seg i Ruth.

Kanskje Bonnie sover, eller har forlatt huset sammen med en venn, eller har glemt å låse døren, eller lytter til musikk med hodetelefoner …

– Bonnie!

Hun gikk inn på kjøkkenet og så seg rundt. Det lå ingenting på kjøkkenbordet eller på benken, og hun så ingen oppvask i vasken. Alt virket helt normalt, bortsett fra hunden.

Hun bøyde seg, og Tucker løp inn i armene hennes.

– Herlighet, du skjelver jo.

Bjeffingen hans gikk over til klynk. Han vred på seg til hun satte ham ned, og løp bjeffende bortover gangen.

Ruth fulgte etter.

Hun var kjent i huset. Bonnie hadde invitert henne over på te flere ganger, og de kom godt overens. Hun lot blikket gli rundt i stuen og oppholdsrommet, men ingenting virket unormalt.

Luften var stille.

Hun ropte på Bonnie igjen mens hun gikk bortover gangen.

Barnas rom var tomme og ryddige. En bamse med store øyne og munnen formet som en O, stirret på henne fra sengen til Jessie.

Hun gikk videre bortover gangen og stoppet i døråpningen til Bonnies hjemmekontor. Solen strømmet inn i rommet. Manuset hennes lå spredd utover skrivebordet og avlastningsbordet. Ved siden av tastaturet sto det et keramikkrus halvfullt med te.

Skrivebordslampen var tent.

Det virker som om Bonnie bare har forlatt arbeidet sitt et øyeblikk.

Da Ruth gikk videre mot soverommet til Bonnie, kjente hun en uvanlig lukt. Den lette, behagelige sitrusduften i huset til Bonnie blandet seg nå med en kobberaktig, metallisk odør.

Tucker sto i soveromsdøren og bjeffet som om han var redd.

Da Ruth tittet inn, var hennes første tanke: Hvem er det som har laget det forferdelige sølet i Bonnies seng?

Hun kunne ikke huske at hun skrek eller stormet ut av huset på forsiden. Hun kunne ikke huske at Len Blake, den pensjonerte brannmannen to hus bortenfor, kastet fra seg hageslangen og kom løpende. Hun kunne ikke huske at hun om og om igjen fortalte ham at hun var nødt til å dra til kjøpesenteret for å kjøpe sko.

Det eneste hun husket, var at hun ville ha kollapset hvis han hadde sluppet henne.

I kaoset som fulgte dukket politiet og tv-team opp, huset ble forseglet med gul tape, og lamslåtte naboer sto og så på at åstedsgranskere i månedrakter kom og gikk.

Deretter kom drapsetterforskerne med spørsmålene sine.

I nesten to uker etter det grufulle drapet på en enslig mor i en forstad til L.A., var saken en av de mest omtalte i nyhetsbildet i byen. Bilder av den pene filmmanusforfatteren ble vist hver gang saken ble omtalt.

Ross Corbett, eksmannen til Bonnie, virket sønderknust i begravelsen hennes.

Etterforskere nøstet opp i de siste bevegelsene hennes i et intenst forsøk på å finne spor i saken, men de fant ingen fysiske bevis og ingen mistenkte. Bonnie Bradford hadde ingen fiender, ingen gjeld og ingen uvanlig livsstil. Hun levde et helt ordinært liv og var elsket av alle som kjente henne.

Etterforskerne sammenlignet drapet med andre saker, lette etter forbindelser, et mønster, hva som helst, men ingenting dukket opp. De etablerte en tipstelefon og ba allmennheten om hjelp, men ukene ble til måneder, og Bonnies død forble et mysterium.

Barna hennes vendte aldri tilbake til sitt hjem i Temple City. Bradford-huset ble solgt, og Jessie og Jimmy flyttet til faren.

Ruth Peterson og ektemannen hennes solgte huset sitt og flyttet til Bay Area for å være nærmere sønnen.

Da det første året var gått, skrev Los Angeles Times om den uløste drapssaken. Etterforskerne håpet at det skulle få noen til å huske noe og melde fra, men ingenting skjedde.

I året som fulgte pensjonerte etterforskeren som hadde ansvaret for saken seg. Åtte måneder senere døde partneren hans av hjerteattakk.

Saken ble stadig kaldere.

Det kunne virke som om drapsmannen til Bonnie Bradford ville gå fri.

2

Commerce, California

Bildet på dataskjermen minnet om et barns primitive tegning av en utstrakt hånd.

Spøkelsesaktig og en smule grotesk: fem vanskapte fingeravtrykk skilte seg ut i de fem rødbrune elvene som rant nedover det hvite papiret.

Det hang på oppslagstavlen på kjøkkenet mellom barnekunst, hurtigmatmenyer, en kalender, notater, visittkort og et bilde av mor, datter og sønn som sto smilende på Santa Monica Pier.

En typisk ung, lykkelig familie, tenkte førstebetjent Joe Tanner.

Det begynte å bli sent. Han ventet en telefon hvert øyeblikk. Mens han ventet, fortsatte han med arbeidet sitt.

Oppslagstavlen virket så uskyldig der den hang, sammenlignet med voldshandlingen som hadde funnet sted borte i gangen. Borte i gangen der en nabo hadde funnet liket av Bonnie Catherine Bradford på soverommet hennes i Temple City for snart seks år siden.

Bradford, trettifire år gammel, skilt og mor til to barn, var blitt bundet til sengen sin og – vel, åstedsbildene viste hva drapsmannen hadde gjort. Tanner trykket på musen og åpnet flere bilder på skjermen.

«Et uvanlig brutalt drap», sto det i en av rapportene.

Det spilte ingen rolle hvor mange ganger Tanner hadde sett på bildene i løpet av de siste ukene; han kokte av sinne over at gjerningsmannen i 2007 hadde sluppet unna med det.

Bradford-drapet hadde nå havnet på bordet til Tanner og etterforskerne i Enheten for uoppklarte saker ved Los Angeles County Sheriff’s Department. Saken var en av flere hundre andre saker som de gjennomgikk på nytt. I løpet av tiden som var gått var det kommet inn noen få tips, men ingen av dem hadde ført til noe.

Selv om spor ble kalde, ble Bradford-saken, i likhet med mange andre saker, liggende der i påvente av å bli løst. Men uansett hvor frustrerende det var for dem som etterforsket uoppklarte saker, var det grusomt for de etterlatte som ringte eller skrev for å forsikre seg om at drapene på deres kjære aldri ville bli glemt.

Eksmannen til Bonnie Bradford, Ross Corbett, var blitt sjekket ut av saken for lenge siden. Han pleide å ringe Tanner på årsdager, som bryllupsdagen deres, datoen for da drapet fant sted eller på Bonnies fødselsdag.

– Vi hadde våre problemer, men jeg elsket henne, kunne han si, og Tanner lyttet med oppriktig medfølelse. – Er dere kommet noe nærmere en oppklaring? Kan jeg gjøre noe for å hjelpe? Corbett spurte alltid om det samme.

Men den siste telefonen fra Corbett for omtrent tre uker siden, hadde rørt ved en nerve. Da fortalte han Tanner at barna på sønnens skole hadde sagt at politiet aldri kom til å finne mannen som drepte moren til Jimmy.

Tanner visste bedre enn noen at det fantes en viss type mordere som ikke lot seg stoppe – som den som tok min kone – men den som myrdet Bonnie Bradford, var ikke av den typen.

Det var mulig å løse denne saken, og det var hans plikt å gjøre det.

Det store spørsmålet var: Hvordan?

Etter telefonsamtalen med Corbett gikk Tanner og partneren hans, Harvey Zurn, i gang med å ta en «ny» titt på saken ved å hente frem de tykke saksmappene. I tillegg undersøkte de alle opplysningene som lå på politiets database og gikk gjennom vitneavhørene av alle som kjente eller hadde hatt kontakt med Bonnie i ukene før drapet. De gikk gjennom mapper og rapporter som fortalte om det siste året av livet hennes. De studerte opplysninger om hennes vaner, hobbyer og livsmønster, og hvem hun hadde kontakt med. De ringte mennesker og intervjuet dem på nytt, og de sjekket troverdigheten i forklaringer som virket tvilsomme.

Tanner fulgte overbevisningen til en pensjonert etterforsker som hadde fortalt ham at i de fleste saker lå nøkkelen du trengte rett foran øynene dine.

Og noe dukket opp.

Tanner hadde gransket åstedsbildene ved å forstørre dem så mye som mulig på dataskjermen. Offerets hender og fingre var blodige fordi hun hadde prøvd å forsvare seg, sto det i rapportene.

Etter å ha studert en rekke bilder som åstedsgranskerne hadde tatt av resten av huset, hadde han lagt merke til en oppslagstavle på kjøkkenet, der det hang en kalender, visittkort, notater og barnetegninger. I Bradford-samlingen la han merke til en fargeblyanttegning av en katt, en tegning av solsikker, et enkelt ark med et håndavtrykk i maling og et lite malt bilde av delfiner.

Håndavtrykket.

Noe ved det slo Tanner som merkelig. Man kunne kalle det instinkt eller magefølelse, men det virket liksom så malplassert der mellom barnas tegninger.

Hvor kom det håndavtrykket fra? Inventaroversikten tydet på at mens avtalenotater fra kalenderen var blitt fulgt opp, så var ingenting fra oppslagstavlen blitt undersøkt. Hvor var det håndavtrykket nå?

Tanner ringte Ross Corbett.

– Vi trenger å se barnetegningene fra oppslagstavlen som hang på kjøkkenet. Du har vel ikke kastet dem? spurte Tanner.

– Nei, vi fikk et flyttefirma til å pakke ned tingene og sette dem på lager, sa Corbett. – Vi var så traumatiserte at vi ikke enset hva som hang på tavlen.

Den gangen hadde ingen lagt merke til noe spesielt ved oppslagstavlen.

Corbett sa at Tanner og Zurn kunne få bli med ham når han hentet barnetegningene. De lå i en mappe og var i god stand.

Jimmy Bradford, som nå var tretten, ristet på hodet da Tanner og Zurn spurte om det var han som hadde laget håndavtrykket.

– Det var ikke meg. Det ville jeg husket.

Heller ikke Jimmys elleve år gamle søster, Jessie, hadde laget det.

– Jeg tegnet katten og blomstene. Jimmy tegnet delfinen, sa hun. – Jeg så aldri det håndavtrykket.

Tanner og Zurn hadde sendt håndavtrykket til kriminalteknisk laboratorium for analyse for flere dager siden. Kriminaltekniker Charlene Podden hadde i dag morges varslet Tanner om at hun ville ha en foreløpig rapport klar til ham til klokken fem i dag.

Ventetiden begynte å gnage i ham fordi den understreket at det mulige beviset burde ha blitt analysert den gangen drapet fant sted, men ikke var blitt det. Klokken 17:41 ringte telefonen på skrivebordet hans.

– Det er Charlene på laboratoriet. Beklager forsinkelsen, Joe.

– Fant du noe på håndavtrykket?

– Dette er bare forhåndsundersøkelser, ok? Vi må arbeide mer med det.

– Mer? Charlene, denne saken har vært kald i seks år. Fortell meg hvorfor dette ikke ble gjort for seks år siden?

– Kanskje håndavtrykket ble oversett. Kanskje noen gjorde en antakelse. Jeg vet ærlig talt ikke. Det var før min tid.

– Ok, glem det og la oss sette i gang. Hva kan du fortelle meg?

– Avtrykket er laget i menneskeblod.

– Offerets blod?

– Noe av det. I tillegg har vi funnet flekker, men de må analyseres, Joe, så gi oss tid til å gjøre det.

– Er de tydelige?

– Ja, og ikke nok med det.

Tanner klemte telefonen hardere mot øret.

– Under den største, mørkeste flekken har kunstneren prøvd å dekke over eller skjule en melding skrevet med bittesmå bokstaver, sannsynligvis risset inn med tuppen på en blyant.

– Hva står det?

– «Jeg har akkurat begynt.»

3

Alhambra, California

Han hadde vært tålmodig.

Han hadde gjemt seg lenge i huset der han hadde fulgt med henne.

Hjertet hans hamret hardt da han lydløst beveget seg bort til sengen der hun sov.

Sitrende av opphisselse kjempet han mot trangen til å se på seg selv i speilet hennes.

Han hadde forberedt seg med kjærlig omtanke til i kveld.

Ansiktet hans var dekket av tykk, hvit sminke som formelig glødet, som en slags ond Kabuki-kraft. Munnen hans var smurt inn med en tykk stripe rødt. Kinnene hans var et kaos av teatersår og arr, og store, svarte sminkeflekker gjorde øynene hans innhule.

Han var naken.

Og nå sto han der, over henne.

Og så på henne.

Han eide henne.

Amber Pratt var en ensom sekretær, en mishandlet, sønderknust kvinne.

Hun var et bytte.

Han knelte og bøyde seg slik at han kunne trekke i seg pusten hennes. Lengselen etter å røre ved henne var like lydløs som de raske bevegelsene til en slangetunge.

Gjør det nå.

Idet han reiste seg for å handle, ble han overmannet av en uforklarlig tvil.

Plutselig stønnet Amber og snudde seg.

Nei, tidspunktet er ikke riktig. Ikke ennå.

Han gled inn i mørket igjen, og forsvant i natten.

4

Los Angeles, California

Mens Claire Bowen satt bak rattet i bilen sin på Wilshire Boulevard og ventet på grønt lys, møtte hun det søteste par øyne.

De tilhørte en liten pike med musefletter som var på vei over gaten sammen med en kvinne som trillet en barnevogn. Kvinnen måtte være pikens mor, tenkte Claire.

Mens trioen forflyttet seg over gaten, tenkte hun at piken kunne være omtrent tre. Med en liten hånd holdt hun seg fast i barnevognen. Den andre hånden klemte hun om en tøykanin som hun hadde under armen. Hun så på Claire med de pene øynene sine.

Claire vinket og smilte. Piken vinket tilbake. Moren la merke til det og så ned på datteren med både bekymring og glede.

Vil jeg noensinne få oppleve den typen kjærlighet? tenkte Claire.

Det var et bittersøtt øyeblikk som understreket at tiden var i ferd med å løpe fra henne.

Den eneste beskjeden jeg fikk fra kontoret til doktor LaRoy, var at han ville snakke med meg i formiddag.

Hun var klar over at sjansene for å få barn stadig ble mindre. Hun var trettifem og lykkelig gift med piloten Robert Bowen. Selv var hun psykolog med en blomstrende praksis og mye å være takknemlig for. Men helt siden hun for mange år siden fikk vite at hun sannsynligvis aldri ville kunne få barn, hadde hun følt at hun var i ferd med å miste noe. Hun var nødt til å klamre seg til håpet om at alt ville ordne seg.

Hun skulle aldri gi opp.

Hun var en overlever.

Det tutet i et horn bak henne.

Lyset var blitt grønt. Hun kjørte videre. Hun hadde godtatt at enkelte ting i verden var absolutte. Vi blir født, vi dør, og det er veldig begrenset hva vi kan kontrollere imellom. Men hun var ikke villig til å godta at hun aldri skulle få bli mor.

Hun var blitt gravid tre ganger, men hver gang hadde hun spontanabortert. Hun hadde oppsøkt mange leger og vært gjennom utallige prøver, undersøkelser, prosedyrer og behandlinger.

Men ingenting hadde ført frem.

Spesialistene hadde funnet komplikasjoner som kunne knyttes til spontanabortene. Men selv om oddsene var dårlige, nektet hun å gi opp.

Selv om det nesten hadde tatt knekken på henne.

Hun kom til å tenke på den skremmende hendelsen som hadde ført til slutten på det første ekteskapet hennes for noen år siden. Hun skulle ikke tenke på den nå. En ting var sikkert: det var ikke godt å si hva som kunne ha skjedd om ikke Robert hadde vært der den dagen som markerte starten på livet hennes sammen med ham. I motsetning til Cliff, den første ektemannen hennes, fikk aldri Robert henne til å føle seg mindreverdig som kvinne eller at ufruktbarheten var hennes feil.

– Jeg er villig til å gjøre det som må til, sa Robert da hun fortalte ham det. – Vi står sammen om dette, Claire.

Robert hadde gått gjennom alt sammen med henne de tre årene de hadde hatt sammen – tester av ham, nye opplegg for henne. Roberts sædkvalitet var helt fin. Og mens de lette etter nye eksperter til Claire, begynte virkeligheten å gå opp for dem. Så man bort fra Claires problemer, visste hun at sjansen for å spontanabortere økte for kvinner over trettifem. I tillegg økte sjansene for komplikasjoner i et svangerskap.

Claire var psykolog og rådet seg selv til å forberede seg på å akseptere at ingenting ville føre frem, at tomheten, sinnet, skyldfølelsen og depresjonene hun opplevde, var helt normale reaksjoner. Hun hadde prøvd å hindre ufruktbarheten i å overskygge det gode livet de hadde skapt sammen.

Men det var så vanskelig.

Hun ble minnet på det hver dag, hver gang hun så en gravid kvinne eller en mor som trillet en barnevogn. Det understreket hvor alene hun var.

Hun hadde viet seg til å hjelpe mishandlede kvinner. Hun guidet dem gjennom tragediene de hadde opplevd, hjalp dem med å finne hjelpemidler, reparere skaden og ta kontroll. At hun slet med sin egen hemmelige sorg, gjorde henne bare dyktigere i jobben.

Mest av alt rådet hun pasientene sine til aldri noensinne å miste av syne muligheten for at livet kunne bli bedre.

Nå sto hennes siste håp foran henne i utkanten av Wilshire Corridor i form av en tietasjers bygning og kontorene til doktor Marlen LaRoy.

Han var en av de dyktigste fertilitetsekspertene i California – en pioner som spesialiserte seg på kontroversielle behandlingsmetoder. Claire hadde vært pasienten hans de siste månedene. I løpet av den tiden hadde hun gått gjennom en rekke prosedyrer og undersøkelser for å avgjøre om hun var en kandidat til en radikal eksperimentell behandlingsform.

Hun var blitt overrasket, og litt irritert, da hun uventet fikk en telefon fra kontoret hans den morgenen og ble bedt om å komme, uten å få vite hva det gjaldt.

Hun svingte Toyotaen inn i en parkeringsluke og tok frem telefonen. For å kunne stille til denne timeavtalen, var hun blitt nødt til å flytte timeavtalene med pasientene sine, og det likte hun ikke.

Hun ringte assistenten sin.

– Doktor Bowens kontor.

– Hei, Alice, det er Claire. Hvordan går det?

– Så langt er alt vel. Bortsett fra med Amber Pratt.

– Amber? Henne skal jeg jo ikke treffe før i neste uke.

– Hun sa at hun er redd, at hun føler at noen overvåker henne. Hun vil fremskynde den neste behandlingstimen.

– Ok, se hva vi kan få til. Takk. Må legge på.

Claire trakk pusten dypt før hun gikk inn i vestibylen og inn i heisen, håpet at hun ville rekke tilbake til praksisen sin til klokken elleve.

– Miss Bowen. Resepsjonisten reiste seg. – Takk for at du kommer. Vi beklager at du fikk så kort varsel, men doktor LaRoy må fly til en konferanse i Dallas i dag, og han ville gjerne snakke med deg først.

Resepsjonisten viste Claire bort til legens kontor.

LaRoy sto ved vinduet og snakket i mobiltelefonen. Han gjorde tegn til at hun skulle sette seg. LaRoy var en tykkfallen, femtini år gammel newyorker, utdannet ved Harvard. Han hadde hvitt hår og omga seg med en søt, vennlig grettenhet. Han avsluttet samtalen og satte seg.

– Hei, Claire. Vi har fått noen resultater. Jeg må vise deg noe.

LaRoy begynte å skrive på tastaturet som lå foran to dataskjermer. Han snudde seg mot Claire og viste henne en rekke bilder og grafer. I løpet av de neste minuttene gjennomgikk han målet med testene som var tatt, og prosedyrene Claire hadde vært gjennom. Mens han pekte på skjermen og forklarte diverse bilder, merket Claire at pusten satte opp farten.

– Alt dette er gode nyheter, ikke sant?

– Svært gode. Claire, dette betyr at du responderer på det nye medikamentet og egner deg til ny syklusbehandling. Du må undertegne noen papirer og ta med deg noe lesestoff hjem og lese det.

– Og så?

– Så begynner du behandlingen om noen få uker.

– Og så?

– Innen et par måneder vil du være gravid.

– Jeg har vært gravid før.

– Ja, men denne gangen er jeg ganske sikker på at du vil føde et sunt og friskt barn.

Øynene hennes ble blanke av tårer.

– Er det sant?

– Vi har sjekket resultatene dine nøye. Alle indikasjonene er sterke. LaRoy rakte henne et papirlommetørkle. – Virkelig sterke.